Agatha Christie

A Titkos ellenfél

II.

Tartalom

Tizennegyedik fejezet – AZ ORVOSNÁL
Tizenötödik fejezet – VALAKI MEGKÉRI TUPPENCE KEZÉT
Tizenhatodik fejezet – TOMMY TOVÁBBI KALANDJAI
Tizenhetedik fejezet – ANETTE
Tizennyolcadik fejezet – A SÜRGÖNY
Tizenkilencedik fejezet – JANE FINN
Huszadik fejezet – KÉSŐ MÁR...
Huszonegyedik fejezet – TOMMY FÖLFEDEZ VALAMIT
Huszonkettedik fejezet – A DOWNING STREETEN
Huszonharmadik fejezet – TOMMY VERSENYRE KEL AZ IDŐVEL
Huszonnegyedik íejezet – JÚLIUS MUNKÁHOZ LÁT
Huszonötödik fejezet – JANE ELBESZÉLÉSE
Huszonhatodik fejezet – MR. BROWN
Huszonhetedik fejezet – ESTEBÉD A SAVOYBAN
Huszonnyolcadik fejezet – ÉS AZTÁN...

Tizennegyedik fejezet – AZ ORVOSNÁL

Tuppence még soha nem csodálkozott úgy, mint most, amikor látta, hogy milyen könnyen és egyszerűen elintéződött minden, hála Sir James közbelépésének: ó vette kezébe a dolgot és minden rendben volt. Az orvos hajlandónak mutatkozott elfogadni azt a magyarázatot, hogy Mrs. Vandemeyer véletlenül nagy adagot vett be az altatószeréből és szinte fölöslegesnek tartotta a hatóságok közbelépését kérni a halál okának felderítésére. Amennyiben erre mégis sor kerülne, majd értesíteni fogja Sir Jamest.
– Tehát Mrs. Vandemeyer éppen el akart utazni és a cselédeket már elbocsátotta? – érdeklődött az orvos a tragikus eset körülményeiről. Sir James és fiatal barátai éppen látogatóba jöttek, amikor Mrs. Vandemeyer hirtelen rosszul lett, és ők ott töltötték az éjszakát a lakásban, mert nem akarták egyedül hagyni a beteg hölgyet. Ismerték a rokonait? 
– Nem, de Sir James megadta Mrs. Vandemeyer ügyvédjének a címét.
Röviddel ezután megérkezett az ápolónő és átvett mindent, a többiek pedig eltávoztak a gyászos házból.
– És most mi lesz? – kérdezte Július, elkeseredett mozdulattal. – Úgy látom, hogy most végleg megbuktunk.
Sir James elgondolkozva simított végig az állán.
– Nem – mondta nyugodtan. – Van még egy remény. Talán dr. Halitól megtudhatunk valamit.
– Hopp! Róla teljesen megfeledkeztem.
– Nem lehet nagy reményeket fűzni hozzá, de azért egészen mellőzni sem szabad ezt a lehetőséget. Azt hiszem, már említettem, hogy a Metropolban szállt meg. Ajánlom, hogy menjünk oda és beszéljünk vele minél előbb. Mondjuk, mihelyt megfürödtünk és megreggeliztünk, jó?
Megállapodtak, hogy Tuppence és Július visszamennek a Ritzbe, aztán eljönnek Sir Jamesért az autóval. Úgy is történt, és pár perccel tizenegy után a Metropol előtt álltak- Dr. Hallt keresték és az egyik liftesfiú el is ment, hogy megkeresse. Pár perc múlva a kis doktor sietve jött feléjük.
– Van-e számunkra pár percnyi ideje, dr. Hall? – kérdezte Sir James barátságosan. – Engedje meg, hogy bemutassam miss Cowleynek. Azt hiszem, Mr. Hersheimmert már ismeri.
Az orvosnak nevetett a szeme, amint Juliusszal kezet fogott.
– Így igaz, égből pottyant ifjú barátom! Rendben van már a bokája?
– Hogyne, meggyógyult, hála a jó kezelésnek, doktorka.
– És a szívbaj? Ha, ha, ha!
– Még mindig keresem – felelt Július röviden.
– Hogy a tárgyra térjünk, beszélhetnénk magával bizalmasan egy kicsit? – kérdezte Sir James.
– Hogyne- Azt hiszem, van itt egy szoba, amelyben teljesen zavartalanul beszélgethetünk.
Előrement, hogy megmutassa az utat A szobában leültek és az orvos kérdőleg nézett Sir Jamesre.
– Nagyon szeretnék megtalálni egy fiatal lányt, dr. Hall, hogy megtudhassuk tőle bizonyos dolgokat Alapos okom van azt hinni, hogy ez a fiatal lány valamikor az ön szanatóriumában volt. Remélem, nem sértem meg a hivatalos titoktartást azzal, hogy kérdezősködöm felőle?
– Ugye valami tanúvallomásról vagy bizonyításról van szó?
Sir James egy pillanatig habozott és csak aztán felelte, hogy:
– Igen.
– Örömmel állok rendelkezésére mindenben. Hogy hívják ezt a fiatal lányt? Úgy emlékszem, Mr. Hersheimmer azt kérdezte tőlem... – kissé Július felé fordult.
– A neve igazán nem fontos – vágott közbe Sir James. – Majdnem bizonyos, hogy valamilyen álnéven lakott a szanatóriumban. De azt szeretném tudni, hogy ismeri-e Mrs. Vandemeyert?
– Mrs. Vandemeyert, aki a South Audley Mansions 20-ban lakik? Ismerem, de nagyon kevéssé.
– Nem tudja, hogy mi történt?
– Nem értem a kérdését.
– Nem tudja, hogy Mrs. Vandemeyer meghalt?
– Ugyan, igazán? Nem tudtam! Mikor történt?
– Tegnap este igen sokat vett be az altatószeréből.
– Szándékosan?
– Véletlenül, legalábbis azt hiszik. Én a magam részéről nem szeretnék ebben az ügyben nyilatkozni. Szóval ma reggel holtan találták a szobájában.
– Nagyon szomorú. Ritka szépasszony volt. Bizonyára jó barátok voltak, miután tud mindezekről a részletekről.
– Azért tudok mindezekről a részletekről, mert... nos, mert én voltam az, aki holtan találtam.
– Igazán? – szólt az orvos meglepődve.
– Igen – bólintott Sir James, és elgondolkozva simított végig az állán.
– Ez igazán nagyon szomorú hír – mondta habozva az orvos –, de, bocsássák meg, nem értem, hogy mi köze van ahhoz az ügyhöz, amely felől az előbb érdeklődtek?
– Úgy van köze hozzá, hogy ugyebár, Mrs. Vandemeyer az ön gondjaira bízta egy fiatal rokonát?
Julius kíváncsian előrehajolt.
– Úgy van – felelt az orvos nyugodtan.
– Milyen név alatt?
– Janet Vandemeyer. Úgy tudtam, hogy Mrs. Vandemeyer unokahúga.
– És mikor jött az ön szanatóriumába?
– Ha jól emlékszem, 1915. június vagy július havában.
– Elmebeteg volt?
– Dehogy! Teljesen épeszű. Mrs. Vandemeyertől azt hallottam, hogy ez a fiatal lány vele volt a Lusitánián, mikor az a szerencsétlen hajó elsüllyedt és a katasztrófa borzasztó hatással volt rá.
– Azt hiszem, jó nyomon járunk? – nézett körül Sir James kérdőleg.
Az orvos furcsán nézett rájuk.
– Az előbb azt mondta, hogy valami tanúvallomásra lenne szüksége – szólt most az orvos. – De mi lesz, ha a lány nem tud vallomást tenni?
– Hogy-hogy? Hiszen épp az előbb mondta, hogy teljesen épeszű!
– Úgy is van. De azért, ha olyan valamit kérdeznek tőle, ami 1915. május 7-e előtt történt, akkor nem tud felvilágosítást adni.
– Dehát miért? Macska vigye el, ugyan miért?
A kis ember ránézett jóindulatú szemeivel az izgatott amerikaira.
– Mert Janet Vandemeyer teljesen elvesztette az emlékezőtehetségét.
– Micsoda?
– Úgy van. Érdekes eset, nagyon érdekes eset – dörzsölte kezeit az orvos. – Nem is olyan ritka, mint amilyennek gondolják. Volt már néhány közismert példa rá! De nekem ez volt az első ilyen esetem, és mondhatom, hallatlanul érdekesnek találtam! – A kis emberke úgy meg volt elégedve, hogy már majdnem visszatetsző volt a lelkesedése.
– És semmire nem emlékszik? – kérdezte Sir James lassan.
– Semmire sem emlékszik, ami 1915, május 7-e előtt történt. Arra, ami azután történt, éppoly jól emlékszik, mint maga, vagy én.
– Szóval mi az első dolog, amire emlékszik?
– Az a pillanat, amikor partot ért a többi menekülttel együtt. Ami azelőtt történt, az mintha nem lett volna. Nem emlékezett a saját nevére, nem tudta, hogy honnan jött, és azt sem, hogy hol van. Még a saját anyanyelvén sem tudott beszélni.
– Dehát az ilyesmi mégiscsak nagyon ritka eset lehet? – szólt közbe Július.
– Nem, kérem. Az adott körülmények között egészen könnyen megtörténhetett Súlyos idegsokk volt. Az emlékezőtehetség elvesztése majdnem mindig ugyanúgy történik. Természetesen ajánlottam, hogy vigyék a beteget szakemberhez. Párizsban van egy igen jónevű orvos, aki egyenesen keresi és tanulmányozza az ilyen eseteket. De Mrs. Vandemeyemek nem tetszett ez a megoldás, mert akkor nem lehetett volna titokban tartani a dolgot, és nyilvánosságra került volna a szegény lány szerencsétlensége.
– Mindjárt gondoltam, hogy ellenezte – jegyezte meg Sir James mogorván.
– Én megértettem az álláspontját – vonogatta vállát az orvos. – Az ilyen esetek hamar közismertek lesznek, és a lány igazán nagyon fiatal volt... talán tizenkilenc éves. Kár lett volna, ha furcsa betegsége révén általános szenzáció központjába kerül, ami esetleg árthatott volna a jövőjének is. Különben nincs is semmi különös kezelési mód, ami az ilyen betegség gyógyulását előmozdítaná. Tisztán idő kérdése az egész! Ki kell várni.
– Várni?
– Igen, mert az emlékezőtehetség előbb-utóbb visszatér, éppoly hirtelen, mint amilyen hírtelen elveszett De a lány minden valószínűség szerint el fogja felejteni a közbeeső idő eseményeit és ott fogja kezdeni az életét, ahol abbahagyta, vagyis a Lusitania elsüllyedésénél.
– És mit gondol, mikorra várható ez?
Az orvos a vállát vonogatta.
– Ezt nem tudom megmondani. Néha hónapok kérdése, néha évekig, még húsz évig is eltarthat! Néha megesik, hogy valami új, megrendítő esemény következtében visszatér az emlékezőtehetség, éppúgy, ahogy az első sokk következtében elveszett.
– Valami megrendítő esemény, ugye? – ismételte Július elgondolkozva.
– Igen. Volt erre már példa Colorádóban...
A kis doktor beszélni kezdett és hosszan, bőbeszédűen, szelíd lelkesedéssel magyarázta az esetet Július láthatólag nem figyelt oda. Elmerült saját gondolataiba és összráncolta a homlokát Aztán egyszerre csak felkapta a fejét és öklével hatalmasat ütött az asztalra – olyan hatalmasat, hogy mind összerezzenlek, legjobban az orvos.
– Megvan! Szeretném az orvosi véleményét halltani, doktorka, azzal a tervvel kapcsolatban, amit most röviden el fogok mondani. Tegyük fel, hogy Jane ismét átmenne az Óceánnak nevezett pocsolyán, és ismét megtörténnék mindaz, ami azon a veszélyes utazáson történt vele... Ott lenne a tengeralattjáró, süllyedne a hajó, az emberek szaladnának a mentőcsóna kokhoz és így tovább. Vajon ez nem használna? Nem adná meg azt a lökést Jane tudatalatti lényének, vagy mi a manónak hívják orvosi nyelven, aminek következtében ismét visszazökkenne a régi kerékvágásba?
– Nagyon érdekes elgondolás, Mr. Hersheimmer – helyeselt az orvos. – Véleményem szerint bizonyára eredménnyel is járna. Kár, hogy nincs rá semmi lehetőség, hogy az események úgy megismétlődjenek, ahogy ön javasolja.
– Természetes úton persze, hogy nem fognak megismétlődni, doktorka. De én nem arról beszélek. Mesterséges úton gondolom.
– Mesterséges úton?
– Hát persze. Hol itt a nehézség? Az ember kibérel egy óceánjárót...
– Óceánjáról! – hökkent meg dr. Hall halkan.
– Felfogadja az utasokat, bérbe vesz egy tengeralattjá-rót-.. azt hiszem, ez lesz az egyeden nehézség. Mihelyt a hadifelszerelésükről van szó, a kormányok általában mindjárt nehézségeket támasztanak. Nem lesznek kaphatók arra, hogy akárkinek eladjanak egy tengeralattjárót Azt hiszem azonban, hogy valahogyan mégiscsak meg lehet majd csinálni ezt is. Ismerik azt a közmondást „Pénz beszél a kutya ugat"? Nos, hát a pénz minden ajtót kinyit. Különben arra talán nem is lesz szükség, hogy valóban megtorpedózzuk a hajót Ha mindenki elkezd szaladni és ordítani, hogy süllyed a hajó, már maga ez is elegendő lesz az olyan ártatlan kislánynak, mint amilyen Jane. Mire rácsatolják a mentőövet és besegítik az egyik csónakba, közben láthatja, amint a sok, alaposan betanított szereplő végigjátssza a hisztérikus rémület tömegjeleneteit Ettől aztán már visszaképzelheti magát 1915. májusába és visszazökkenhet a régi életébe. Mit szól ehhez, úgy nagyjában?
Dr, Hall csak nézte Júliust. A nézésében benne volt mindaz, amit nem akart kimondani abban a pillanatban.
– Nem – felelte Juliusaz orvos tekintetére-, nem örültem meg. A dolog igazán megcsinálható. Az Egyesült Államokban napról napra csinálnak hasonló filmfelvételeket... Nem látott még a moziban vonatöszeütközéseket?Nos, mi különbség van aközt, hogy vonatot vagy hajót vesz meg az ember? Ha egyszer megvette a hajót, azt tehet vele, amit akar, vagy nem?
Dr. Halinak végre megjött a hangja.
– De a kiadás, tisztelt uram. – A hangja hangosabbra emelkedett- – A kiadás! Óriási lesz!
– A pénz nem számít – magyarázta Július nyugodtan.
Dr. Hall könyörgő tekintetet vetett Sir James felé, aki csendesen elmosolyodott.
– Mr. Hersheimmer nagyon gazdag – mondta –, igazán nagyon gazdag.
Az orvos szeme ismét Júliusra szegeződött, de most valami más árnyalata volt a tekintetének. Itt most már nemcsak valami fiatalemberről volt szó, akinek az a szokása, hogy ajtóstól ront be a házba. Az orvos szeméből ki lehetett olvasni azt a tiszteletet, amit általában az igazán gazdag embereknek szoktak megadni.
– Roppant érdekes terv. Roppant édekes – motyogta. – A mozi! Persze. Rém érdekes Úgy 1átom, hogy mi kissé elmaradottak vagyunk ideát... És ön igazán meg akarja valósítani ezt a nagyszerű gondolatát?
– Megvalósítom. Erre, én mondom magának, nyugodtan lefogadhatja akár a legutolsó dollárját is.
Az orvos elhitte neki – mert amerikai volt. Ha angollal állott volna szemben, határozottan kételyei lettek volna az épelméjúsegét illetően.
– Nem garantálhatom a gyógyulást – mondta habozva –, ezt talán kötelességem hangsúlyozni.
– Jó. tudom – legyintett Július. – Maga csak szépen adja át Jane-t és bízza rám a többit.
– Jane-t?
– Nos, miss Janet Vandemeyert Lehet interurbán telefonálni a szanatóriumába most mindjárt. Rendelkezzék, kérem, hogy küldjék föl a lányt; vagy szaladjak le érte az autómmal?
Az orvos nagyot nézett.
– Bocsánatot kérek, Mr. Hersheimmer. Azt hittem, hogy tudja...
– Hogy mit tudok?...
– Hogy miss Vandemeyer már nincs nálam.

Tizenötödik fejezet – VALAKI MEGKÉRI TUPPENCE KEZÉT

Július felugrott.
– Micsoda?
– Azt hittem, hogy tudja – ismételte az orvos.
– Mikor ment el?
– Lássuk csak. Ugye, ma hétfő? Hát akkor, ha jól emlékszem, múlt szerdán ment el... persze... igen, ugyanaz nap este, amikor ön... izé, leesett az én fámról.
– Aznap este? Azelőtt vagy azután?
– Lássuk csak... óh, igen, azután. Mrs. Vandermeyertől jött sürgős üzenet. Miss Vandermeyer és az ápolónője el is utaztak az éjjeli vonattal.
Július ismét visszaült a helyére.
– Emlékszem.,- Edith nővér az egyik beteggel elutazott – mérgelődött. – Úristen! ilyen közel voltam hozzá!
Dr. Hall értetlenül bámult ra.
– Nem értem. Miss Vandemeyer tehát nincs a nénjénél?
Tuppence a fejét rázta. Mondani akart valamit, de Sir James figyelmeztető tekintetére elhallgatott. Az ügyvéd felállt.
– Nagyon köszönöm. Hall. Igazán hálásak vagyunk mindhárman szíves közléseiért. Attól tartok, hogy megint előlről kell kezdenünk a keresést, ha meg akarjuk találni miss Vandemeyert Mi történt azzal az ápolónővel, aki vele volt? Nem tudja véletlenül, hogy mi lett vele? Az orvos a fejét rázta.
– Nem tudunk róla semmit. Azt hiszem, az volt a terv, hogy miss Varndemeyer mellett maradjon egy ideig. De ugyan mi történhetett? Csak nem rabolták el a kislányt?
– Majd ki fog derülni – szólt Sir James komolyan.
Az orvos habozva kérdezte:
– Nem gondolja, hogy a rendőrséghez kellene fordulnom?
– Nem, nem. A lány minden valószínűség szerint más rokonoknál van.
Ez a válasz nem nyugtatta meg az orvost, de mivel látta, hogy Sir James nem hajlandó bővebb felvilágosításokra, elhallgatott, mert tudta, hogy úgyis hiába próbálná faggatni a hírneves jogászt, így hát elbúcsúzott tőlük, amazok hárman pedig kimentek az utcára. Tár percig az autó mellett álltak és beszélgettek.
– Igazán bosszantó elgondolni – szólt Tuppence –, hogy Július pár óra hosszat egy fedél alatt volt Jane Fínn-nel.
– Ostoba szamár voltam – dünnyögte Július rosszkedvqen.
– Hiszen nem tudhatta – vigasztalta Tuppence. – Ugye, nem? – ismételte Sir James felé fordulva.
– Azt ajánlom, hogy ne töprengjen már többé ezen – vigasztalta Sir James jóindulattal. – Ami elmúlt, az elmúlt.
– Most már arra kell gondolni, hogy mit csinálunk ezután – szólt a mindenkor praktikus Tuppence.
Sir James vonogatta a vállát
– Megpróbálhatják hirdetés útján megkeresni az ápolónőt, aki a lányt elkísérte. Ez az egyetlen, amit ajánlani tudok, de meg kell vallanom, hogy nem sok reményem van ebben sem. Semmi más nem marad hátra.
– Semmi? – hökkent meg Tuppence elsápadva. – És... Tommy?
– Reméljük a legjobbat – szólt sír James. – Óh, igen, remélnünk kell továbbra is.
De Sir James tekintete a Tueppence lehajtott feje fölött találkozott Júliuséval és az ügyvéd alig észrevehetően megrázta a fejét Julius megértette, hogy a helyzet teljesen reménytelen. A fiatal amerikainak elborult az arca. Sir James megfogta Tuppence kezét.
– Tudassa velem, ha van valami újság. Mindig utánam küldik a leveleket
Tuppence értelmetlenül bámult rá.
– Elutazik?
– Mondtam már. Nem emlékszik? Skóciába.
– Igen, de azt hittem... – a lány habozott.
Sir James vállat vont.
– Attól tartok, kedves miss Tuppence, hogy egyelőre nem tehetek semmi egyebet Ami a kezünkben volt és amiről azt hittük, hogy célra vezet, az mind szétfoszlott az ujjaink között. Elhiheti nekem, hogy nem maradt el semmi, megpróbáltunk mindent. Ha valami váratlan esemény történne, Örömmel állok rendelkezésére, ha a tanácsaimmal segítségére lehetek.
Szavainak hallatára szokatlanul elkeseredett érzés vett erőt Tuppencen.
– Bizonyára igaza van – szólt. – Nagyon köszönöm, hogy megpróbált segítségünkre lenni. Isten vele.
Július az autó fölé hajolt. Sir James szúrós szemei sajnálkozva néztek a lány lehajtott fejére.
– Ne legyen túlságosan elkeseredve, miss Tuppence – szólt halkan. – Ne feledje, hogy még az ünnepnapok se szoktak mindig csak játékkal eltelni. Néha sikerül közbeékelni valami kis munkát is.
Volt valami a hangjában, amire Tuppence hirtelen felkapta a fejét. Sir James mosolyogva rázta a fejét.
– Nem, többet nem mondok. Nagy hiba az, ha valaki igen sokat beszél. Ezt ne felejtse el- Sohase mondjon el mindent, amit tud... még annak se, akit a világon a legjobban ismer. Érti? Isten vele.
Nagy léptekkel távozott, Tuppence utánabámult. Most már kezd te érteni Sir James módszerét Már egyszer ugyan így figyelmeztette őt valamire. Ez az odavetett mondat, vagy most is figyelmeztetés akart lenni? Mit jelentett tulajdonképpen az a pár utolsó szó? Azt akarta ezzel mondani, hogy ő még nem hagyta abba egészen a keresést; hogy titokban továbbra is foglalkozik vele, míg...
Július megzavarta gondolataiban, amikor megszólalt mellette és arra kérte, hogy szálljon be a kocsiba.
– Látom, nagyon elgondolkodott – szólt Július, amint elindította a kocsit. – Mondott még valamit az öreg?
Tuppence ösztönszerűleg kinyitotta a száját, aztán ismét becsukta. A fülébe csengtek Sir James szavai; „Sohase mondjon el mindent, amit tud... még annak se, akit a világon a legjobban ismer." – És ugyanakkor átcikázott az agyán valami más emlék; Július a Vandemeyer lakásban, mikor a páncélszekrényben keresgélt és pillanatnyi szünetet tartott mielőtt az ő kérdésére azt felelte, hogy „Semmi"... Vajon igazán nem volt ott semmi? Vagy pedig talált ott valamit, amit viszont titokban akart tartani?... Na hát, ha Július ilyen tartózkodó, akkor megmutatja, hogy ő is tud az lenni.
– Semmi különöset – felelte.
Tuppence inkább megérezte, mint látta, hogy Július oldalvást feléje néz.
– Mondja, ne menjünk kicsit kocsikázni a ligetbe?
– Ha akarja.
Egy ideig szó nélkül siklottak végig a fák alatt. Gyönyörű idő volt. A gyors mozgás a friss levegőn új erőt adott Tuppence – nek.
– Mondja, miss Tuppene, mit gondol, meg fogom én valaha találni Jane-t?
Július hangjából kicsendült a reménytelenség. Ez oly szokatlan dolog volt, és annyira nem volt a természete Júliusnak, hogy Tuppence megfordult és meglepetten nézett rá. Július bólintott.
– Úgy van. Torkig vagyok már az egész üggyel. Sir James ma már teljesen reménytelennek látta a helyzetet, az bizonyos. Nekem nem tetszik ez a Sir James... valahogy nem illünk egymáshoz... de esze az van, és tudom, nem hagyná abba a dolgot, ha bármily csekély reménye lenne rá, hogy sikerünk legyen. Nem gondolja?
Tuppence kissé kényelmetlenül feszengett a kocsiban, de mivel meg volt győződve arról, hogy Július is eltitkolt valamit, nem hagyta magát.
– Azt ajánlotta, hogy keressük meg hirdetés útján az ápolónőt – emlékeztette Júliust.
– Igen, de ezt utolsó reményként mondta! Nem, nekem ebből ennyi éppen elég volt. Kedvem lenne egyszerűen felpakolni és visszamenni Amerikába.
– Óh, nem! – kiáltott Tuppence. – Meg kell találnunk Tommyt!
– Igazán egészen megfeledkeztem Beresfordról – szólt Július bűnbánóan. – Igaza van. Meg kell találnunk. De azután, hogy... szóval, amióta nekivágtam ennek az útnak, mást se tettem, mint ébren álmodoztam – és... és nem ér két krajcárt az ilyen álmodozás. Én bizony megelégeltem. Mondja, miss Tuppence... szeretnék kérdezni magától valamit.
– Igen?...
– Maga és Beresford... Mi van magukkal?
– Nem értem miről beszél – felelte Tuppence méltóságteljesen és meglehetősen logikátlanul rácáfolt önmagára: – És különben is téved!
– Nincs kettőjük között valami melegebb érzés?
– Dehogy! – tiltakozott Tuppence meggyőződéssel. – Tommy és én jó barátok vagyunk, ennyi az egész.
– De hiszen minden szerelmespár ezt mondja – jegyezte meg Július.
– Igazi mesebeszéd – torkolta le Tuppence. – Hát olyan lánynak látszom én, mint aki minden második férfiba beleszeret, akivel találkozik?
– Nem, hanem egészen olyan lány, mint akibe minden második férfi beleszeret!
– Óh! – szólt Tuppence. Váratlanul érte Júliusnak ez a kijelentése. – Ez most bók volt, ugye?
– Természetesen – bólintott Július meggyőződéssel. – De most beszéljünk egész komolyan... Ha, tegyük föl, sose találjuk meg Beresfordot és... és...
– Rendben van... mondja ki! – biztatta Tuppence. – Én szembe tudok nézni a tényekkel. Ha tegyük föl, meghalt! És aztán?
– És ez a mostani bolt csődöt mond. Mit fog akkor csinálni?
– Nem tudom – sóhajtott Tuppence szomorúan.
– Fenemód egyedül lesz, maga szegény gyerek.
– Megélek én a jég hátán is – felelte Tuppence büszkén. Mindig bosszankodott, ha valaki sajnálta, és ezt most se titkolta.
– Na és a házasság?... Mi a véleménye róla? – kérdezte Julius.
– Férjhez menni, természetesen akarok – felelt Tuppence –, azaz férjhez is fogok menni, ha.:. – egy pillanatra elhallgatott, nagy kedve lett volna elhallgatni a nézetét, de aztán mégis bátran kivágta a rezet; férjhez is megyek, ha találok valakit, aki elég gazdag ahhoz, hogy érdemes legyen hozzámenni. Nos, őszinte vagyok, ugye? És ön bizonyára megvet ezért.
– Sohase vetem meg az üzleti érzéket – tiltakozott Július. – És mondja... mekkorára gondolt?
– Mekkorára? – kérdezte Tuppence, mint aki sehogy sem érti a dolgot. – Úgy gondolja, hogy magas legyen-e az illető vagy alacsony?
– Nem, nem... hogy mekkora legyen a vagyon, a jövedelem.
– Óh, én... ezt még nem számítottam ki egész pontosan.
– És mit szólna hozzám?
– Magához?
– Bizony.
– Óh, az lehetetlen!
– Miért lehetetlen?
– Mondom magának, lehetetlen.
– És megint csak azt kérdem, miért?
– Mert kicsit olyan... izé… lenne, mintha becsaptam volna magát
– Nem értem, hogy hol van itt a becsapás?- tiltakozott Július. – Én végtelenül bámulom magát, miss Tuppence, sose bámultam még lányt ennyire életemben. Nem találkoztam eddig olyan lánnyal, aki olyan fenemód bátor lett volna, mint maga. Boldog lennék, ha módom lenne rá, hogy sok-sok örömet szerezzek magának. Mondja ki a boldogító igent és rögtön odahajtok valamelyik elsőrangú ékszerészhez, hogy megoldjuk a gyűrű kérdést.
– Nem lehet – hebegte Tuppence.
– Beresford miatt?
– Nem, nem, neeem!
– Hátakkor?...
Tuppence nem felelt, csak a fejét rázta erélyesen.
– Nézze, józan ésszel igazán nem számíthat több pénzre, mint amennyi nekem van – sürgette Július.
– Óh, nem ezen múlik! – kiáltott föl Tuppence, és nevetett hozzá, csaknem hisztérikus nevetéssel. – De, bár nagyon szépen köszönöm a megtisztelő ajánlatot, mégis azt hiszem, jobb lesz, ha nemet mondok.
– Nagyon hálás lennék, ha megtenné azt a szívességet hogy holnapig gondolkozik rajta – kérte Július.
– Hiábavaló.
– Mégis legjobb lesz, ha ennyiben maradunk... Maga gondolkozik a dolgon holnapig... Jó?
– Jó – bólintott Tuppence szelíden.
Egyikük se beszélt többet, míg a Ritz elé nem értek.
Tuppence felment a szobájába. Lelkileg teljesen kimerült Július erélyes egyéniségével vívott küzdelemben. Leült a tükrével szemben és pár percig saját képére bámult.
– Hülye – motyogta végre, rosszallóan nézve saját tükörképére. – Kis hülye, minden, ami kell neked-., minden, amire vágytál... és nem tudsz okosabbat tenni, mint azt mekegni, hogy nem, mint akármelyik ostoba kis bárányka. Most itt van az alkalom. Miért nem élsz vele? Miért nem ragadod meg? Miért nem kapsz utána? Mit akarsz ennél többet?
A szemei mintha ezekre a kérdésekre akarnának válaszolni, odatévedtek arra az amatőr fényképre, amely kopottas kis rámában állt az öltözőasztalán, és Tommyt ábrázolta. Egy pillanatig még próbálta megtartani önuralmát, aztán, abbahagyva a küzdelmet, ajkához emelte a képet és hangosan zokogni kezdett.
– Oh, Tommy, Tommy! – kiáltotta – úgy szeretem magát... és talán soha többé nem fogom látni...
Öt perc múlva Tuppence felült, kifújta az orrát és hátrasimította a haját.
– Szóval így van – szólt szigorúan. – Legjobb szembenézni a tényekkel. Úgy látszik, beleszerettem- valami csacsi fiúba, aki minden valószínűség szerint fütyül rám. – Itt szünetet tartott. – Legalábbis – folytatta, mintha valami láthatatlan ellenféllel vitatkozna – nem tudom, hogy fütyül-e rám... sose mondta az ellenkezőjét., sose merte volna megmondani. Mindig tiltakoztam, ha valaki szentimentális akart lenni... na és most aztán itt vagyok, mindenki máson túlteszek szentimentalizmus dolgában. Hogy milyen ostobák tudnak lenni a lányok! Mindig is ezt mondtam. Most már bizonyára párnám alá fogom tenni a fényképét és egész éjjel róla álmodom. Borzasztó érzés, ha az ember rájön, hogy hűtlen lett az elveihez!
Tuppence szomorúan rázta a fejét, amint így szemtől szembe nézett saját gyengeségével.
– Igazán nem tudom, mit mondjak Júliusnak. Oh, milyen ostoba vagyok!... Valamit csak kell mondanom, mert jó amerikai létére, igazi alapos ember, és bizonyosan azt fogja akarni, hogy magyarázzam meg, miért mondtam nemet... Vajon talált valamit abban a páncélszekrényben?...
Tuppence gondolatai hirtelen más irányba terelődtek. Ismét gondosan végiggondolta a múlt éjszaka élményeit. Valami különös kapcsolatot látott közöttük és Sir James rejtélyes szavai között...
Egyszerre csak összerezzent... az arca fehér lett, mint a fal. A szemei elbűvölten bámultak egyenesen maguk elé, a pupillái kitágultak.
– Lehetetlen! – motyogta. – Lehetetlen! Úgy látszik, kezdek megörülni, hogy ilyesmi még csak az eszembe is jut... Borzalmas... és mégis mindent megmagyaráz.
Pillanatnyi gondolkodás után leült és rövid levelet írt, jól meggondolta a levélnek minden egyes szavát. Végül, megelégedetten bólintva, borítékba tette a levelet, és megcímezte Júliusnak. Végigment a folyosón a Július nappalija ajtajához és kopogtatott. Ahogy remélte, a szoba üres volt. A levelet az asztalra tette és otthagyta.
Mire visszatért a saját szobája ajtajához, ott találta az egyik kis kifutófiút.
– Sürgöny jött, miss – mondta a kifutófiú.
Tuppence felvette a sürgönyt a tálcáról és szórakozottan szakította fel. Aztán elkiáltotta magát. A sürgönyt Tömmy küldte!

Tizenhatodik fejezet – TOMMY TOVÁBBI KALANDJAI

Eleinte csak lüktető fájdalmat érzett a koromsötétségben, aztán kínosan kezdett magához térni Tommy. Amikor végül kinyitotta a szemeit, semmi másról nem tudott, mint arról a kegyetlen fájdalomról, amit a halántékán érzett. Lassan-lassan ráeszmélt arra is, hogy ismeretlen környezetben van. – Hol is van? Mi történt... Erőtlenül nyitogatta a szemét. Ez nem az ő hálószobája a Ritzben. És ugyan mi a fenétől fáj úgy a feje?...
– Hogy a ménkű!... – szólalt meg Tommy és felült. Eszébe jutott, hogy abban a bizonyos rosszképű házban van Sohoban. Nyögve esett vissza az ágyra. Félig lehunyt szempillái mögül óvatosan körülnézett.
– Már kezd magához térni – szólalt meg valaki nagyon közel Tommy füléhez. Tommy rögtön megismerte a szakállas és szertartásos német hangját és műmozdulatlanságban feküdi tovább az ágyon. Úgy érezte, hogy kár lenne hamar magához térnie; amíg oly éles fájdalmat érez a fejében, addig se tud rendesen gondolkozni. Kínosan próbálta kibogozni a rejtélyt, hogy mi is történhetett. Nyilván beosont valaki a szobába, míg ő hallgatózott és akkorát ütött a fejére, hogy attól Összeesett. Most tehát már tudják, hogy benne kémre akadtak, s valószínűleg hamarosan végeznek is vele. Kétségtelenül szorul a kapca. Senki sem tudja, hogy ő hol van, tehát külső segítségre nem számíthat és egyedül önmagára van utalva.
– Hát lássuk – motyogta önmagában és megismételte az előbbi kifakadást – Hogy a ménkű!...
Megpróbált felülni és ezúttal sikerült is-
A német rögtön előre lépett és, Tommy ajkához emelve a poharat, röviden rendelkezett: „Igyék," Tommy engedelmeskedett. Oly erős volt az ital, hogy fulladozott tőle, de mindeneseire bámulatos módon magához térítette.
Abban a szobában feküdt valami nyugágyon, ahol a tanácskozás folyt. Egyfelől a német állott mellette, másfelől az a rosszképű portás, aki beeresztette az épületbe. A többiek kissé arrébb álltak egy csoportban. Az egyiket azonban hiába kereste közöttük. Az, akit Egyes Számnak neveztek, már nem volt Ott a többiek között.
– Jobban van? – kérdezte a német, amint félretette az üres poharat.
– Igen, köszönöm, – felelte Tommy jókedvűen.
– Na, fiatal barátom, szerencséről beszélhet, hogy oly kemény a koponyája. Mert a derék Conrad ugyancsak hatalmasat ütött rá! – Fejével a rosszképű portás felé intett. Az vigyorgott Tommy kínos erőfeszítéssel arra fordította a fejét
– Oh – szólt – szóval maga a Conrad, úgy? Azt hiszem, hogy az én koponyám keménysége szerencse magára nézve is. És, ahogy most jobban megnézem magát, szinte sajnálom, hogy oly kemény a koponyám. Mert ha lágyabb, akkor magát fölakasztanák és a hóhér keresne magán, így meg elesik a tiszteletdíjától.
Conrad valamit morgott és a szakállas ember nyugodtan megjegyezte:
– Ez a veszély nem fenyegette volna.
– Lehet, hogy nem, – felelte Tommy. – Tudom, hogy az a divat, hogy a rendőrséget semmibe kell venni. Én a magam részéről meglehetősen bízom bennük.
A modora csupa nyugalom és hidegvér volt Tommy Beresford olyan fajta angol ifjú volt, akit semmi különös szellemi képesség nem emel az átlag fölé, de megvolt az a sajátos ösztöne, hogy mindig akkor tudott legjobban érvényesülni, amikor, ahogy mondani szokás: „szorult a kapca". A termeszeiéhez szinte hozzátartozó óvatosság és önbizalomhiány ilyenkor úgy lefoszlott róla, mint a levetett ruha. Tommy tudta, hogy csakis a saját esze mentheti meg most és nyugodt modorának leple alatt görcsösen keresett valami megoldást
A beszélgetést a német kezdte meg a maga hideg módján:
– Van valami mondanivalója, mielőtt, mint kémet, kivégezzük?
– Rengeteg sok minden – felelte Tommy, ugyanazzal az udvarias modorral, ahogy eddig is beszélt.
– Tagadja, hogy annál az ajtónál hallgatózott?
– Nem tagadom. Igazán bocsánatot kell kérnem, de a beszélgetésük oly érdekes volt, hogy lelkifurdalásaim ellenére is hallgatóznom kellett.
– Hogyan jött be?
– A jelenlevő jó, öreg Conrad jóvoltából. – Tommy elnézően mosolygott a portás felé. – Nem szeretném a hűséges szolga nyugdíjazását javasolni, de önöknek igazán jobb házőrzőre lenne szükségük.
Conrad tehetetlenül morgott és amint a szakállas ember feléje fordult, morcosan mondta:
– Megadta a jelszót. Hát honnan tudjam?
– Igen – helyeselte Tommy – honnan is tudja? Ne hibáztassa szegény embert. Az ő elhamarkodott cselekedete tette lehetővé, hogy abban az örömben részesülhettem, hogy színről-színre láthattam mindnyájukat.
Tommy úgy érezte, hogy szavai némileg megzavarták a csoport lelki egyensúlyát, de a figyelmes német egy kézmozdulattal eloszlatta a nyugtalanságot.
– A halottak nem beszelnek – mondta nyugodtan.
– Ah – szólt Tommy – csakhogy én még nem vagyok halott.
– Nemsokára az lesz, fiatal barátom – biztosította a német.
A többiek egyöntetűen helyeseltek. Tommy szíve gyorsabban vert, de barátságos modora változatlan maradt.
– Nem hiszem – rázta a fejet határozottan. – Különben a legkomolyabban tiltakoznék a halál ellen.
Erre már meglepődtek és Tommy rögtön leolvasta csodálkozásukat a német arcáról.
– Tudna valamilyen okot arra, hogy ne végezzük ki? – kérdezte á német.
– Nem is egyet, de többet – felelte Tommy. – Nézze, eddig maga kérdezett tőlem mindenfélét. Engedje meg, hogy most én kérdezzek magától valamit a változatosság kedvéért. Miért nem öltek meg engem mindjárt, még mielőtt magamhoz tértem?
A német habozott és Tommy rögtön kihasználta az előnyét.
– Mert nem tudták, hogy mennyit tudok és hogy honnan tudtam meg, amit tudok. Ha most megölnek, nem fogják megtudni soha.
Ekkor azonban közbelépett Borisz, aki már nem tudott uralkodni magán. Széles mozdulatokkal lóbálta karjait, előrelépett és dühösen föl fortyant:
– Ördögadta kémje – ordította – egy-kettőre elintézzük a dolgát. Öljétek meg! Öljétek meg!
Tombolva helyeselte szavait az egész csoport.
– Hallja? – kérdezte a német Tommytól és szemeit le nem vette a fiú arcáról. – Mit szól ehhez?
– Hogy mit szólok? – Tommy a vállát vonogatta. – Ostobák. Jó lenne, ha pár kérdést intéznének önmagukhoz. – Hogyan jutottam be ide?... Gondoljanak arra, amit a jó öreg Conrad mondott: a jelszavukkal, ugye? – Hát azt hogy tudtam meg?... Csak nem gondolják, hogy puszta véletlen volt, hogy feljöttem azokon a lépcsőfokokon és talán csak úgy kivágtam valamit, ami éppen legelőbb az eszembe jutott?
Tommy meg volt elégedve az utolsó mondatával. Csak azt sajnálta, hogy nincs itt Tuppence, hogy megcsodálja Őt a furfangjáért.
– Ez igaz – szólalt meg most a munkáskülsejű ember.
– Elvtársak, elárultak bennünket!
Rosszindulatú morajjal helyeselt az egész csoport Tommy bátorítóan mosolygott rájuk.
– Így már jobb – bólintott feléjük. – Hogy gondolják, hogy siker koronázzon bármilyen vállalkozást, ha ész nélkül csinálják?
– Meg fogja nekünk mondani, hogy ki volt az, aki elárult bennünket – szólt a német. – De ez nem fogja megmenteni az életét, óh, nem! Majd elmond nekünk mindent, amit tud. Itt van Borisz, ő jól ismeri a módját annak, hogy hogyan kell szóra bírni az embereket.
– Ugyan! – legyintett Tommy megvetően, bár közben roppant kellemetlen érzés jelentkezett valahol a gyomra körül. – Maguk engem se megkínozni, se megölni nem fognak.
– És ugyan miért nem? – kérdezte Borisz.
– Mert ha megölik a libát, nem lesz, aki kiköltse az aranytojásokat
Egy pillanatra elhallgattak. Úgy látszott, mintha Tommy kitartó bizakodása felülkerekedne. Most már ők kezdtek kételkedni önmagukban. A kopottas ruhájú férfi fürkészve nézett Tommyra.
– Ugratja magát, Borisz – szólt nyugodtan.
Tommy gyűlölte ezt az embert. – Vajon átlátott-e a szitán?... A német erőltetetten, durván fordult Tommyhoz.
– Mit akar ezzel mondani?
– Nos, mit gondol, mit akarok vele mondani? – Tommy kérdéssel felelt a kérdésre, közben elkeseredetten keresve rejtélyes szavainak valamilyen elfogadható magyarázatát.
Egyszerre csak előrelépett Borisz ós Tommy arcához fenyegető közelségben rázva az öklét, rákiáltott:
– Beszéljen, disznó angolja... beszéljen!
– Ne izguljon annyira, édes fiam. – csillapította Tommy nyugodtan. – Ez a legnagyobb baj magukkal, idegenekkel. Nem tudnak uralkodni magukon. Már most azt kérdem magától: látszik-e rajtam, hogy félek, vagy hogy azt hiszem, hogy maguk megölhetnek engem?
Bizakodóan nézett körül és örült, hogy nem hallhatják a szíve dobogását, mert az bizony meghazudtolta volna a szavait és viselkedését.
– Nem, ez igazán nem látszik – vallotta be Borisz durcásan.
Hála Istennek, ez nem ért a gondolatolvasáshoz – gondolta Tommy. Hangosan aztán hozzátette, hogy kihasználja az így nyert előnyt:
– Es miért vagyok oly nyugodt? Mert valami olyat tudok, aminek következtében azt ajánlhatom maguknak, hogy csináljunk üzletet.
– Üzletet? – a szakállas ember élesen a szavába vágott.
– Igen: csináljunk üzletet. Az egyik tét az én életem és szabadságom, a másik... – Tommy szünetet tartott.
– Nos, mi lesz a másik?...
Az egész csoport előrejött. A feszült csöndben hallani lehetett volna a légy zümmögését is. Tommy lassan, szótagolva mondta:
– Azok az iratok, amelyeket Danvers hozott át Amerikából a Lusitánján.
Szavainak varázslatos hatásuk volt. Mindannyian felhördültek és rá akartak törni. A német egy kézmozdulattal hátraparancsolta őket. Ő maga izgalomtól kipirult arccal hajolt Tommy fölé.
– Himmel! Hát magánál vannak? – Tommy nagyszerű, fölényes nyugalommal rázta a fejét. – Tudja, hogy hol vannak? – folytatta a német. Tommy ismét a fejét rázta. 
– Sejtelmem sincs róla.
– Hátakkor... akkor...- a német dühös volt, hogy így felült, és mérgében nem találta a szavakat.
Tommy körülnézett. Csupa haragos és értelmetlenül bámuló arcot látott maga körül, de nyugodt fellépésének kétségtelenül megvolt a hatása – senki nem kételkedett abban, hogy szavainak valami rejtett értelme van.
– Nem tudom, hogy hol vannak az iratok – folytatta –, de meg vagyok győződve róla, hogy meg tudom őket találni. Az én teóriám szerint...
– Teória? Ugyan! – kacagott a német megvetően.
Tommy fölemelte kezét és elhallgattatta a méltatlankodó felkiáltásokat.
– A teória szót használtam – magyarázta –, de mondhatom, hogy adatokról beszélhetek... és pedig olyan adatokról, amelyekkel egyedül én rendelkezem. Mérlegeljék csak: mi is az, amit önök veszíthetnek ennél az üzletnél? Ha előteremtem az iratokat, cserébe kapom maguktól az életemet és a szabadságomat. Áll a vásár?
– És ha visszautasítjuk? – kérdezte a német nyugodtan.
Tommy hátradőlt a nyugágyon.
– Huszonkilencedikéig – szólt elgondolkozva – alig van két rövid hét...
A német pár pillanatig habozott. Aztán intett Conradnak.
– Vigye be a másik szobába.
Öt percig ült Tommy, a piszkos szomszéd szobában, az ágyon. A szíve hangosan vert. Erre az egy kártyára tett fel most mindent – Mit fognak határozni?... Ez a kérdés kínozta szakadatlanul, míg közben Conradot bosszantotta és annyira fölingerelte, hogy a mérges portás már ölni tudott volna dühében.
Végre kinyílt az ajtó és a német parancsoló hangon kiáltott Conradnak, hogy jöjjön vissza a fogollyal.
– Reméljük, hogy a bíró nem tette föl a fekete sapkáját – jegyezte meg Tommy tréfásan. – Uraim, a fogoly meg jelent a bíróság előtt
A német megint az asztalfőn ült. Intett Tommynak, hogy üljön le vele szemben.
– Elfogadjuk az ajánlatát – szólt nyersen – bizonyos feltételek mellett Az iratoknak a kezeink közt kell lenniük, mielőtt magát szabadon bocsátanánk.
– Hülye! – szólt Tommy barátságosan. – Hát hogy képzeli, hogy utánanézzek a dolognak, ha fogva tartanak.
– Hát akkor mit akar?
– Bocsássanak szabadon, hogy a magam módja szerint járjak utána a dolognak.
A német nevetett
– Hát azt hiszi, hogy mindannyian újszülöttek vagyunk és kiengedjük magát innen, amiért kitalált valami szép kis mesét és fűt-fát megígért?
– Nem – szólt Tommy elgondolkozva –, bár nekem határozottan könnyebb lett volna így. – Mindenesetre igazuk van, találnunk kell valami módot... Mi lenne, ha Conradot beosztanák mellém? Nagyon hűséges természet és nem sokat teketóriázik, hanem egy-kettőre lecsap öklével az emberre.
– Jobban megfelel nekünk – szólt a német hűvösen –, hogy maga itt maradjon. Valaki közölünk pontosan végrehajtja majd az utasításait. Ha bonyolult műveletekről van szó, ez a valaki visszajön magához és jelentést tesz, hogy ön további utasításokat adhasson neki.
– Megkötik a kezemet – panaszkodott Tommy. – Nagyon kényes ügy, és akárkit bíznak is meg. bizonyosan összezavar mindent, s akkor aztán mit csináljak én? Nem hiszem, hogy bármelyiküknek is legyen két krajcárra való tapintata.
A német az asztalra ütött.
– Ezek a feltételeink. Különben: halál!
Tommy fáradtan dőlt hátra.
– Tetszik nekem a stílusa. Rövid, de szimpatikus. Hát akkor legyen így. Egy dolog azonban föltétlenül szükséges: látnom kell a leányt.
– Micsoda leányt?
– Jane Finnt, természetesen.
A másik pár pillanatig különös tekintettel nézett reá, aztán lassan, gondosan megválogatva a szavait, azt kérdezte:
– Tudja, hogy ő nem mondhat magának semmit?
Tommy szíve kissé gyorsabban kezdett verni. Vajon sikerül-e szemtől-szembe találkoznia azzal a leánnyal, akit keres?
– Nem fogom arra kérni, hogy mondjon nekem valamit – szólt nyugodtan –, legalább is nem így, szó szerint
– Akkor miért akarja látni?
Tommy kis szünetet tartott'
– Hogy az arcát figyelhessem, amíg egy kérdést... egyetlen egy kérdést intézek hozzá – szólt végre.
A német szemében megint előtűnt az a különös kifejezés, amit Tommy nem egészen értett.
– Nem fog tudni válaszolni a kérdésére.
– Az nem baj. Látni fogom az arcát, amikor a kérdést fölteszem.
– És azt hiszi, hogy az arckifejezéséből megtud valamit? – kérdezte a német, és röviden, kellemetlenül nevetett Tommy most még eresebben érezte, hogy itt valami teljesen ismeretlen tényezővel áll szemben, amit nem tud megérteni. A német kutató tekintettel mérte végig, majd félhangosan tűnődött:
– Azon gondolkozom, hogy vajon igazán tud-e annyit, amennyit mi föltételezünk?
Tommy úgy érezte, hogy kicsit gyengült a helyzete. Egy perccel ezelőtt jobban állt. De nem értette a dolgot. Hol hibázta el?... Ötletszerűen kezdett beszélni.
– Lehet, hogy vannak dolgok, amelyekről maguk tudnak és amelyekről én nem tudok. Nem mondtam, hogy az összes titkukat ismerem. De van valami, amit én tudok, és maguk még nem is sejtenek. És ez az a pont, ahol én kerülök felül. Danvers fene ügyes legény volt – Elhallgatott, mintha máris igen sokat mondott volna.
De a németnek kicsit felderült az arca.
– Danvers – dünnyögött – értem. – Egy pillanatra elhallgatott, azután intett Conradnak. – Vigye el a második emeletre... tudja, hova.
– Várjon egy pillanatig – szól Tommy. – Mi lesz a lánnyal?
– Azt talán el lehet intézni.
– Annak meg kell lennie.
– Majd meglátjuk. Csak egy valaki határozhat ebben.
– Ki az? – kérdezte Tommy, de tudta, hogy mi lesz a válasz.
– Mr. Brown.
– Látni fogom Mr. Brownt?
– Talán.
– Gyerünk – szólt Conrad durván.
Tommy engedelmesen fölállt. Ahogy az ajtón kimentek, fegyőre intett, hogy induljon föl a lépcsőn. Ő maga nyomon követte Tommyt. A következő emeleten Conrad kinyitotta az egyik ajtót, és Tommy bement valami kis szobába. Conrad meggyújtotta a sistergő gázlámpát és kiment. Tommy hallotta, hogy rögtön bezárja az ajtót.
Azonnal hozzálátott börtöne átvizsgálásához. Ez a szoba kisebb volt, mint az, amelyben az első emeleten volt és különösen levegőtlennek tűnt, és Tommy csakhamar rájött, hogy nincs ablaka. Körüljárta a szobát. A falak itt is, mint a házban mindenütt, rettenetesen piszkosak voltak. A falon négy kép lógott fölakasztva, a „Faust" négy különböző jelente. Az egyiken Gretchen az ékszerdobozt tartotta kezében, a másikon a templomi jelenet volt látható, a harmadikon Siebel és virágai, a negyediken Faust és Mefisztó. Erről az utóbbiról Tommy gondolatai ismét Mr. Brownra terelődtek. Ebben a lezárt, lelakatolt szobában, emögött a jól csukódó, nehéz ajtó mögött úgy érezte, hogy tényleg cl van zárva a világtól, és a hírhedt gonosztevő hatalma itt komor valósággá vált. Itt torkaszakadtából kiabálhat, soha senki meg nem hallaná. Olyan ez a hely, mint a sír, mintha élve eltemették volna...
Tommynak nagy erőfeszítésébe került, hogy összeszedje magát Ledőlt az ágyra és gondolkodni kezdett. Nagyon fájt a feje, éhes is volt. Nyomasztó volt a csend is.
– Legalább meglátom a vezért – ezzel próbálta vigasztalni magát. Meglátom a rejtélyes Mr. Brownt, és hacsak egy kicsi szerencsém van is, sikerülni fog annyira rászednem őket, hogy megláthassam a rejtélyes Jane Finnt is. Azután...
Tommy kénytelen volt elismerni, hogy azután... nem valami rózsás a jövő.

Tizenhetedik fejezet – ANETTE

A jövő gondjai azonban hamarosan eltörpültek a jelen gondjai mellett. Ezek közül pedig főleg egy volt, ami kellemetlenül éreztette hatását, az éhség. Tommynak egészséges farkasétvágya volt. Az a marhahús és nyúlsaláta, amit villásreggelire megevett, a régmúlt ködös homályába veszett Szomorúan állapította meg, hogy nem tudna éhségsztrájkot kezdeni.
Céltalanul járta körül a börtönét Egyszer-kétszer megfeledkezett a méltóságáról és hatalmasakat ütött az ajtóra. De hiába döngetett – senki se jött.
– A fene egye meg! – méltatlankodott Tommy. – Csak nem akarják, hogy itt éhen haljak! – Újabb rémület járta át, amikor eszébe jutott, hogy ez talán az egyik módja annak, hogy a foglyokat szóra bírják, hiszen megmondta a német, hogy Borisz jól tudja a módját ennek. De aztán, átgondolva a dolgot, mégis megnyugodott, hogy ez nem valószínű.
– Ez mind annak a savanyúuborka képű állatnak, Conradnak a műve. – Micsoda élvezet lesz leróni tartozásomat ezzel a majommal szemben! Ezt persze csak azért csinálja, hogy kellemetlenkedjék nekem. Egészen bizonyos.
További gondolkodás után arra az eredményre jutott, hogy roppant jó lenne valamivel nagyot ütni a Conrad tojás alakú fejére. Tommy gyengéden végigsimított a saját fején és élvezettel képzelte el, hogy mily édes lenne a bosszú. Végül fényes ötlete támadt. Miért is ne lehet ezt megvalósítani? Conrad volt kétségtelenül az igazi lakója ennek a háznak. A többi, esetleg a szakállas német kivételével, mind csak találkahelynek használta. Miért ne lehetne tehát az ajtó mögé lesbe állni, és az egyik székkel, vagy valamelyik rozoga képpel, alaposan fejbe vágni Conradot, amint belep? Persze ügyelne az ember arra, hogy ne üssön igen nagyot. És aztán egyszerűen csak ki kellene sétálni az ajtón! Ha találkozna valakivel útközben
Tommynak jókedve támadt, amikor arra gondolt, hogy „közelharcra" kerülhet a sor. Az ökölharc sokkal jobban megfelelt a természetének, mint a szócsata, amit délután kellett megvívnia. Tommy el volt ragadtatva a haditervétől és óvatosan leakasztotta az „Ördög és Faust" képet.
Aztán elfoglalta a helyét. Terve, úgy vélte, egyszerű, de remek és a legjobb reményekkel eltelve, várt.
Múlt az idő, de Conrad csak nem jelent meg. A börtönben nem volt semmi különbség az éjjel és a nappal között, de Tommy karórája szerint este kilenc óra volt. Ez a karóra pedig elég pontos szokott lenni. Tommy szomorúan gondolt arra, hogy ha hamarosan nem kap vacsorát, már csak a reggelire várhat. Tíz órakor aztán lemondott a reménykedésről és szomorúan ledőlt az ágyra, hogy az álomban találjon vigasztalást, öt perc múlva már elfelejtette minden bánatát Arra ébredt, hogy valaki megforgatja a kulcsot a zárban. Tommy nem volt afféle regényhős, akik arról híresek, hogy úgy ébrednek álmukból, hogy rögtön mindenről tudnak, mintha nem is aludtak volna. Tommy nem különbözött ebben közönséges embertársaitól, és fölébredve csak álmosan pislogott a mennyezetre, azon gondolkozva, hogy hol van. Aztán eszébe jutott és megnézte az óráját. Nyolc óra volt.
– Ez most vagy hajnali tea, vagy reggeli – gondolta – és adja Isten, hogy az utóbbi legyen!
Kinyílt az ajtó. Elkésve jutott eszébe Tommynak a szép terv, hogy hogyan fogja megsemmisíteni a kellemetlen Conradot. A következő pillanatban azonban már örült a feledékenységének, mert nem Conrad lépett be, hanem egy fiatal leány, aki letette az asztalra a kezében hozott tálcát.
A gázégő gyenge világításánál Tommy hunyorogva nézett rá. Rögtön megállapította, hogy kevés ilyen szép leányt látott még életében. Gesztenyebarna hajában aranyos napsugarak bujkáltak, arca a vadrózsára emlékeztetett, egymástól távol eső szemeinek világos barna színében is arany visszfények csillogtak, mint táncoló napsugarak.
Tommynak hirtelen őrült gondolata támadt.
– Mondja, maga Jane Finn? – kérdezte a lélegzetét is visszafojtva.
A leány csodálkozva rázta a fejét
– Az én nevem Anette, monsieur.
Halkan, töredezett angolsággal beszélt.
– Óh! – szólt Tommy, akit nagyon váratlanul ért ez a válasz –, francia? – kérdezte találomra.
– Oui, monsieur, monsieur parle francais?
– Huzamosabb ideig nem bírom – felelte Tommy. – Mi ez? Reggeli?
A leány bólintott. Tommy leugrott az ágyról és közelebb jött az asztalhoz, hogy megnézze, mi van a tálcán. Kis cipó volt rajta, kevés margarin és a kannában kávé.
– A Ritzben jobban él az ember – jegyezte meg Tommy nagyot sóhajtva. – De annak, aki végre ételt-italt adott, annak neve legyen áldott. Ámen.
Az egyik széket odahúzta az asztalhoz és a leány megfordult, hogy az ajtóhoz menjen.
– Várjon csak egy pillanatig – szólt utána Tommy. – Rengeteg sok mindent akarok megkérdezni magától Anette. Mit csinál maga ebben a házban? Ne mondja, hogy Conradnak az unokahúga vagy leánya, vagy akárkije, mert azt úgyse hiszem el.
– Rám bízták a szolgálatot, monsieur, nem vagyok rokona senkinek.
– Értem – bólintott Tommy. – Emlékszik, hogy mit kérdeztem magától az előbb. Hallotta valaha már ezt a nevet?
– Azt hiszem, hogy hallottam már beszélni Jane Finnről.
– Nem tudja, hogy hol van ez a Jane Finn? 
Anette a fejét rázta.
– Nincsen ebben a házban?
– Óh, nem monsieur... De most mennem kell... várnak rám.
Gyorsan kiment. A kulcs megfordult a zárban.
– Vajon kik azok, akik várnak rá? – töprengett Tommy, miközben hatalmas szeleteket vágott a cipóból. – Ha csak egész pici szerencsém van is, ez a leány segítségemre lehet, hogy megszökhessem innen. Nem olyan, mintha tagja lenne a bandának.
Egy órakor ismét megjelent Anette, újabb tálcával, de ezúttal vele jött Conrad is.
– Jó reggelt – köszöntötte Tommy barátságosan – látom hogy... nem használt Pears-szappant, igaz?
Conrad fenyegetően mordult rá.
– Nem érti a módját, hogyan kell visszavágni, vén csont. Hát persze, persze, nem is lehet mindenki egyszerre szép is, meg okos is – gúnyolódott Tommy. – Nos, mit kapunk villásreggelire? Tokányt? Hogy honnan tudtam? Roppant egyszerű, kedves Watson barátom: a hagymaszagot nem lehet félreismerni.
– Csak beszéljen, beszéljen – morgott az öregember. – Megeshet, hogy nem sok ideje lesz már a beszélgetésre.
Kellemetlen volt ez a megjegyzés, de Tommy színlelte, hogy nem érti. Leült az asztal mellé.
– Távozzál szolga – szólt fölényesen intve a kezével, ne jártasd a szádat föllebvalóid jelenlétében.
Aznap este Tommy gondolatokba merülve ült az ágyon. – Vajon ismét eljön-e Conrad a lánnyal együtt? Ha nem jön, vajon megkísérelheti-e, hogy szövetségest keressen a lányban?... Elhatározta, hogy mindent meg kell próbálni. Rettentő reménytelennek látszott a helyzete.
Nyolc órakor kiugrott az ágyból az ismerős hangra, amint a kulcsot hallotta megfordulni a zárban. A lány egyedül jött
– Csukja be az ajtót – szólt rá Tommy parancsoló hangon. – Beszélni akarok magával.
A lány engedelmeskedett.
– Nézze, Anette, szeretném, ha segítene nekem, hogy kiszabadulhassak innen.
Anette rázta a fejét
– Lehetetlen. Hárman vannak alattunk, az első emeleten.
– Óh! – Tommy titokban hálás volt az értesítésért. – De segítene nekem, ha tudna?
– Nem, monsieur.
– Miért nem?
A lány habozott.
– Azt hiszem... én ezekhez az emberekhez tartozom – mondta. – Maga idejött és kémkedett Igazuk van, hogy itt akarják tartani magát.
– Rosszféle emberek ezek, Anette. Ha maga segít rajtam, magát is elviszem innen. És valószínűleg jó sok pénzt is kapna.
De a lány csak rázta a fejét
– Nem merek csinálni semmit, monsieur; félek tőlük.
Elfordult Tommytól.
– Nem csinálna valamit, hogy megmentsen egy másik lányt? – kiáltotta Tommy. – Olyan lányt, aki körülbelül egykorú magával? Nem akarná őt megmenteni ezeknek az embereknek a hatalmától?
– Jane Finnre gondol?
– Igen-
– Ó miatta jött ide?... Igen?
– Eltalálta.
A lány ránézett, aztán végigsimított kezével a homlokán.
– Jane Finn. Mindig ezt a nevet hallom. Ismerős ez a név nekem – mondta halkan, mintha csak magával beszélne.
Tommy érdeklődve lépett előre.
– Tud róla valamit?
A lány azonban hirtelen elfordult.
– Nem tudok semmit... csak a nevét ismerem.
Az ajtó felé ment és hirtelen elkiáltotta magát Tommy nagy szemeket meresztett A lány most látta meg azt a képet, amelyet Tommy előző esete odatámasztott a fal mellé. Egy pillanatig valami rémület látszott a lány szemeiben. Tommy észrevette ezt, de éppoly kevéssé értette meg, mint azt a másik, megnyugodott arckifejezést, mely az előbbit csaknem azonnal felváltotta. A lány gyorsan kiment a szobából. Tommy sehogy sem értette a dolgot Talán azt képzelte a lány, hogy Tommy őt akarta megtámadni ezzel a képpel?... Lehetetlen! Tommy törte a fejét, hogy mivel tudná magyarázni a lány viselkedését, aztán visszaakasztotta a képet a helyére.
Keserves tétlenségben múlt el még három nap. A dolog kezdett Tommynak az idegeire menni. Látni nem látott senkit, csak Conradot és Anette-et, de a lány elnémult. Csak rövid, egy-egy szavas válaszokat adott A szemében valami sötét gyanú lappangott. Tommy úgy érezte, hogy megőrül, ha még soká tart ez a fogság és az egyedüllét, Conradtól megtudta, hogy Mr. Brown utasításait várják. – Talán külföldön van, vagy vidéken – gondolta Tommy, és meg kell várni a hazajövetelét. Harmadnap este aztán keserves valóságra ébredt Még hét óra sem volt, amikor nehéz léptek zaját hallotta kinn a folyosón. A következő percben kinyíltaz ajtó. Conrad jött be. Vele együtt bejött a gonoszképű 14-es Szám is. Tommynak inába szállt a bátorsága, amint meglátta őket
– Szógája, mester – bólintott a munkás Tommy felé, csúfondárosan vigyorogva. – Nálad vannak a kötelek, elvtárs? – fordult aztán Conradhoz.
Conrad nem szólt semmit, de hosszú vékony kötelet vett elő, mellyel a 14-es Szám ügyes kezei a következő pillanatban összekötözték Tommyt, míg Conrad lefogta a fiút.
– Mi az ördög! – kezdte Tommy.
De ahogy meglátta Conrad kaján, rosszindulatú vigyorgását, torkán akadt a szó.
A 14-es Szám ügyesen végezte munkáját. A következő percben Tommy tehetetlenül feküdt ott Akkor végre megszólalt Conrad:
– Azt hitte, hogy becsapott minket, hogy rászedett, mi?- Adta a bankot és egész idő alatt nem tudott semmit! Annyit tud, mint a ma született bárány. De most aztán ütött az órája. Ördögadta disznója!
Tommy nem szólt semmit. Nem volt mit szólnia. Kudarcot vallott. A mindenható Mr. Brownnak valami úton-módon sikerült átlátni az ő kis játékain... De hirtelen az eszébe jutott valami,
– Szép beszéd volt, Conrad – szólt helyeslően. – De minek ez a sok kötél és rablánc? Miért nem vágja el a nyakamat ez a kedves úriember most mindjárt, minden további késedelem nélkül?
– Fenét! – szólalt meg váratlanul a 14-es Szám. – Azt hiszi, hogy olyan éretlen tacskók vagyunk, hogy majd idebenn intézzük el a dolgát, hogy a nyakunkra jöjjön a rendőrség és firtassa, hogy mi történt? Azt már nem! Holnap reggelre rendeltük ide őméltóságának a kocsit, de addig is bebiztosítjuk magunkat, ahogy látja!
– A beszéde egyszerű és bárdolatlan, akárcsak az arca – szólt Tommy.
– Fogja be a száját! – fortyant föl a 14-es Szám.
– Örömmel – szólt Tommy. – Nagyon tévednek... de végül is maguk isszák meg a levét.
– Másodszor nem fog rászedni minket – legyintett a 14-es Szám. – Úgy beszél, mintha még most is a Ritzben lenne, mi?
Tommy nem felelt Azon gondolkozott, hogy vajon hogyan tudta meg Mr. Brown, hogy ö kicsoda?... Alighanem úgy, hogy Tuppence ijedtében a rendőrséghez fordult, és ezzel nyilvánossá lett az eltűnése. A banda aztán persze hamar rájött arra, hogy az Ő foglyuk az eltűnttel azonos.
A két férfi elment és becsapta maga után az ajtót.
Tommy ott maradt egyedül a gondolataival, s ezek nem igen voltak kellemesek. A 14-es Szám oly erősen összehurkolta a köteleket, hogy Tommy tagjai máris megmerevedtek és elgémberedtek. Tehetetlenül hevert az ágyon és sehol se látta még a leghalványabb reménysugarat sem.
Körülbelül egy óra múlva hallotta, hogy valaki csöndesen megfordítja a kulcsot a zárban és kinyitja az ajtót. Anette volt. Tommynak gyorsabban kezdett verni a szíve. Már meg is feledkezett a lányról. Lehetséges, hogy most a segítségére jött?...
Egyszerre csak meghallotta a Conrad hangját.
– Jöjjön ki onnan, Anette. Ma este nem kell neki vacsora.
– Oui, oui, je sais bien. De ki kell hoznom a másik tálcát. Kellenek a rajta levő holmik.
– Na jó, csak siessen – morgott Conrad.
A lány nem nézett Tommyra, hanem egyenesen az asztalhoz ment és felvette a tálcát Aztán kioltotta a lámpát
– A fene egye meg – szólt rá Conrad, aki az ajtónál állott – minek csinálta ezt?
– Mindig kioltom. Meg kellett volna mondania. Gyújtsam meg ismét, monsieur Conrad?
– Nem, jöjjön ki onnan.
– Le beau petit monsieur – szólt Anette megállva az ágy mellett a sötétben. – Jól megkötözték! Akárcsak a csirkét, mikor a vásárra viszik! – A hangjából kicsendülő őszinte jókedv rosszul esett a fiúnak; de ugyanabban a pillanatban, legnagyobb csodálkozására érezte, hogy a lány keze végigszalad a kötelékein és valami hideg, kemény tárgyat csúsztat a tenyerébe.
– Gyerünk, Anette – sürgette Conrad a lányt
– Mais me voila.
Az ajtó becsukódott. Tommy mozdulni sem tudott a csodálkozástól. Az a hideg valami, amit Anette a kezébe nyomott, bicska volt, kicsi, nyitott pengéjű bicska. Abból, hogy Anette nyilván szándékosan, egyszer sem nézett rá, és hogy eloltotta a lámpát, Tommy arra következtetett, hogy a szobába valahonnan be lehet látni. Bizonyosan van valami nyílás az egyik falban. Tommynak eszébe jutott, hogy Anette mindig milyen óvatos és tartózkodó volt, valahányszor benn járt nála; bizonyára állandóan megfigyelték. Most azon tűnődött, hogy nem mondott-e olyasvalamit, amivel elárulta magát?...- Aligha. Azt mondta, hogy meg akar szökni és azt is, hogy szeretné látni Jane Finnt, de semmi olyat nem mondott, amivel elárulta volna saját személyazonosságát. Az igaz, hogy Anette-hez intézett kérdéséből kitűnt, hogy személyesen nem ismeri Jane Finnt, de hiszen sose állította az ellenkezőjét- Most má» az a kérdés, hogy Anette a valóságban többet tud-e és csak azért hallgatott mert tudta, hogy füle van a falnak?... Erre a kérdésre Tommy persze sehogy se tudott felelni.
Volt azonban valami más, ennél életbe vágóbb kérdés is, amivel szemben minden egyéb eltörpült. – Vajon szét tudja-e vágni a kötelékeit? Óvatosan kezdte ide-oda húzni a bicska pengéjét a kötélen, ahol az a két csuklóját szorította. Nehéz munka volt és nemegyszer kellett elharapnia foga közt a „jaj" szót, amit a fájdalom már-már kicsalt belőle, mikor véletlenül a húsába vágott a késsel. De azért lassan és kitartóan fűrészelt tovább, ügyelve, hogy a kés bele ne szaladjon a csuklójába és végre azt érezte, hogy enged a kötél. Amint a kezei szabadok lettek, a többi már könnyen ment. Öt perc múlva felállt, igaz, hogy kissé nehezen, mert tagfai nagyon elzsibbadtak a kötelek alatt. Első gondja az volt, hogy bekötözte vérző csuklóját. Aztán leült az ágy szélére gondolkozni. Conrad elvitte az ajtó kulcsát, ezután tehát már nem számíthatott valami nagy támogatásra Anette részéről. A szobának egyetlen kijárata az ajtó volt, úgy hogy nem maradt más hátra, mint megvárni, hogy a két férfi visszajöjjön érte. De amikor visszajönnek... Tommy mosolygott. Végtelen óvatossággal mozgott a sötét szobában, de azért mégis megtalálta és leakasztotta a híres, képet és bizonyos takarékos örömet érzett, amikor arra gondolt, hogy így mégse vész kárba az első terve. Most aztán igazán nem tehetett mást, mint hogy vár... Tommy tehát várt.
Lassan telt el az éjszaka. Végtelenül hosszúak voltak az órák, de végre mégis csak behangzottak a lépések a folyosóról. Tommy kihúzta magát, mély lélegzetet vett és megfogta a képet.
Kinyílt az ajtó. Kívülről gyenge fény szűrődött be. Conrad egyenesen a gáz felé tartott, hogy meggyújtsa. Tommy nagyon sajnálta, hogy Conrad lépett be elsőnek, mert szerette volna leróni nála a tartozásait. De most fontosabb volt a 14-es Szám, aki Conrad után jött. Amint ez a fickó is átlépte a küszöböt, Tommy teljes erejéből lesújtotta fejére a képpel. A l4-es Szám üvegcsörömpölés közepette esett össze. Tommy egy szempillantás alatt kint volt a folyósón, becsapta az ajtót, a kulcsot ráfordította és abban a pillanatban húzta ki a zárból, amikor Conrad borzalmasan káromkodva, belülről nekilódult az ajtónak.
Tommy habozott egy pillanatig. Lentről, az első emeletről, valami mozgás hallatszott Azután a német kiabálva rohant fölfelé a lépcsőn.
– Gott im Himmel! Conrad, mi történt?
Tommy kis kezet érzett a kezében. Anette állt mellette. Rámutatott valami rozoga létrára, amely nyilván elhagyott padlásra vezetett.
– Gyorsan... ide föl! – Maga után húzta Tommyt, föl a lépcsőn. A következő percben poros kis lomtárban voltak. Tommy körülnézett.
– Ez nem lesz jó. Igazi egérfogó. Nincs kijárat
– Csitt! Várjon. – A lány ajkához emelte az ujját. A létra tetejéhez osont és hallgatózott.
Lenn borzasztó lármával ütötte-verte valaki az ajtót. A német és még valaki próbálták betörni az ajtót. Anette súgva magyarázta.
– Azt fogják hinni, hogy maga még benn van. Nem hallhatják, hogy mit mond Conrad. Igen vastag az ajtó.
– Azt hittem, hogy ki lehet hallgatni, amit a szobában mondanak? – vélte Tommy.
– A szomszéd szobából kémlelőlyuk nyílik – bólintott a lány. De nekik most ez nem jut az eszükbe, csak arra gondolnak, hogy hogyan tudnak bejutni.
– Igen... de nézze csak...
– Bízza csak rám – szólt a lány. Lehajolt és Tommy csodálkozva látta, hogy hosszú spárgát kötöz valami nagy, repedt fazék fülére. Gondosan elrendezte, aztán Tommy felé fordult.
– Magánál van az ajtó kulcsa?
– Igen.
– Adja ide.
Tommy odaadta.
– Most lemegyek – folytatta a lány. – A feljárat mellett nagy szekrény áll. Húzódjék meg amögött, és tartsa kezében ennek a spárgának a végét. Amikor kiengedtem a többieket, húzza meg!
Mielőtt Tommy felelhetett vagy magyarázatot kérhetett volna, a lány könnyű léptekkel leszaladt a lépcsőn. Amint a férfiak csoportjához ért, elkiáltotta magát:
– Mon Dieu! Mon Dieu! Qu'est-ce qu'il y a?
A német káromkodva fordult feléje.
– Ne lábatlankodjék itt. Menjen a szobájába.
Tommy nagyon óvatosan lemászott a létrán és meghúzódott a szekrény mögött, úgyhogy az emberek közte és a lépcső között voltak a folyosón.
– Ah! – Anette, úgy látszik, megbotlott valamiben, mert lehajolt. – Mon Dieu! Voilá la clef!
A német kirántotta a kezéből. Kinyitotta az ajtót. Conrad káromkodva botorkált ki az ajtón.
– Hol van? Megfogták?
– Nem láttunk senkit – hökkent meg a német és elsápadt – Kiről beszél?
Conrad ismét elkáromkodta magát.
– Elszabadult
– Az lehetetlen. Mellettünk kellett volna elmennie. 
Tommy ebben a pillanatban boldogan mosolyogva rántotta meg a zsineget. Felülről, a kis padlásszobából hatalmas csörömpölés hallatszott, mire a férfiak egymás hegyén-hátán rohantak fel a rozoga létrán és máris eltűntek a sötét padlásszobában.
Tommy villámgyorsan kiugrott búvóhelyéről és lerohant a lépcsőn, maga után húzva a lányt is. Az előcsarnokban nem volt senki. Kicsit babrált a lánccal és a reteszekkel, amelyek végre engedtek és az ajtó kinyílt. Tommy megfordult... a lány nem volt sehol!
Tommynak gyökeret vert a lába. Sehogy se értette a dolgot. Mi történt Anette-tel? Fölszaladt ismét?... Micsoda őrültség vett erőt rajta? – Tommy toporzékolt a türelmetlenségtől, de megállotta a helyét Nem megy el a lány nélkül.
Egyszerre csak kiabálást hallott felülről, a németnek a hangját és aztán az Anettet, amint tisztán és hangosan kiáltja?
– Mafoi, megszökött! És milyen... gyorsan!... Ki hitte volna?
Tommy még mindig ott állott, megbabonázva. Vajon neki szólt ez a parancs, hogy menjen el? Tommy úgy értelmezte.
És aztán még hangosabban hallatszottak a lány szavai:
– Rémes ez a ház. Vissza akarok menni Marguerite – hez. Marguerite – hez... Marguerite – hez!
Tommy ezalatt visszaszaladt a lépcsőhöz. – Hát azt akarja a lány, hogy ő most elmenjen és itt hagyja őt egyedül? – De miért? Bármilyen veszéllyel járjon, meg kell próbálnia, hogy magával vigye a lányt is. Alighogy erre az elhatározásra jutott, máris észrevette, hogy ezt a szándékát nem tudja végrehajtani Conrad ugyanis hatalmas ugrásokkal jött le a lépcsőn, és amint meglátta Tommyt, nagyon üvöltött- És nyomában jöttek a többiek is.
Tommyt elöntötte a düh. irtózatosan belecsapott Conrad arcába, akit állkapcsán ért az ütés, úgyhogy elvágódott tőle, mint a kugligolyótól talált fabáb, A következő ember megbotlott benne és orra bukott. Valahonnan, a lépcső közepéről, felvillant az első revolverlövés és a golyó Tommy füle mellett süvített el. Tommy megértette, hogy legjobb lesz, ha „egészségi okokból" minél előbb itt hagyja ezt a házat Anette-ért, úgy látszik, nem tehet már semmit. Conradnak legalább megadta a magáét, és ez is valami. ]ó nagy ütés volt.
Hatalmas ugrással az ajtónál termett és gyorsan becsapta maga mögött. A téren nem volt senki. A ház előtt állt a pék kis szekere, amelyet nyilván Tommynak szántak. Ezen vitték volna ki Londonból. A tetemét aztán megtalálták volna valahol – jó messze a sohói háztól. A kocsis leugrott a bakról és megpróbálta útját állni Tommynak. De a Tommy ökle ismét lesújtott – és a kocsis elterült a földön.
Most aztán futásnak eredt Tommy, de ideje is volt. A fokapu kinyílt és valóságos golyózápor süvített feléje. Szerencsére egy se talált. Tommy befordult az első mellékutcába.
– Az a jó – gondolta magában – hogy nem folytathatják ezt a lövöldözést. A nyomukban lenne a rendőrség, ha folytatnák. Csodálom, hogy meg merték tenni.
Hallotta üldözőinek rohanását a háta mögött és megkétszerezett gyorsasággal szaladt tovább. Amint egyszer kijut ezekből a kis mellékutáckból, már biztonságban van. Valahol csak lesz rendőr – nem mintha éppen arra vágyott volna, hogy segítségül hívja a rendőrséget, – szívesebben meglenne nélküle, ha lehet, mert a rendőrség mindjárt magyarázatokat követelne... A következő pillanatban már áldhatta a jó szerencséjét. Megbotlott valamiben, amiről kiderült, hogy „valaki" volt és ez a valaki rémült ordítással pattant föl és őrült iramban rohant végig az úton- Tommy behúzódott a legközelebbi kapu alá és a következő pillanatban örömmel látta, amint két üldözője – az egyik a német volt – felveszi a hamis nyomot és buzgón kergeti a rémült pasast
Tommy leült a lépcsőre, hogy kifújja magát. Aztán lassan elindult az ellenkező irányba. Megnézte az óráját. Pár perccel múlt fél öt. Hajnalodott. A következő utcasarkon már rendőrrel is találkozott. A rendőr gyanakvó tekintettel mérte végig. Tommy kissé megsértődött. De amint végigsimított az arcán, elnevette magát. Három napja, hogy se nem mosdott, se nem borotválkozott! Rémes lehet az arca és a külseje – mint valami madár-ijesztőé!
Nem sokat gondolkozott, hanem elment az egyik török fürdőbe, amelyről hulla, hogy egész éjjel nyitva van- Mikor onnan kijött, már fényes nappal volt és Tommy ismét rendes emberré vedlett át, aki nyugodtan tud gondolkozni és terveket kovácsolni.
Mindenekelőtt enni fog. Tegnap dél óta nem evett semmit. Bement a legelső „ABC"- étterembe, amely az útjába akadt, kávét rendelt meg rántottát szalonnával. Evés közben elolvasta az újságot, melyet kényelmesen nekitámasztott valaminek. Egyszerre csak kiegyenesedett. Hosszú újságcikkre akadt, amely Kameninről szólt Ez a Kamenin a lap szerint egyike volt azoknak, akik a kulisszák mögött a bolsevizmust irányítják Oroszországban, és a napokban érkezett meg Londonba... A lap röviden vázolta eddigi pályafutását és kifejtette, hogy ő volt az orosz forradalom értelmi szerzője, nem pedig azok, akiket általában „vezéreknek" tekintettek, és akikről a sajtó ismertetései eddig szóltak.
Az újság feltűnő helyen közölte Kamenin arcképet.
– Szóval ez az Egyes Szám – dörmögte teli szájjal (sok dolgot adott a szalonnás rántotta). – Most már semmi kétség, sietnem kell.
Kifizette a reggelijét és a Whitehallba ment. Ott bejelentette magát és megüzente, hogy sürgős járatban van. Pár perc múlva szemtől szemben állt Mr. Carterrel, csakhogy ezt az urat itt más néven ismerték. Mr. Carter szigorú arccal fogadta Tommyt.
– Mondja, hogyan jutott az eszébe, hogy idejöjjön és egyszerűen bejelenttesse magát? Azt hiszem, hogy erre vonatkozólag elég világosan beszéltem.
– Igaza van, méltóságos uram, mert megtiltotta ezt, de annyira fontosnak tartottam a mondanivalómat, hogy nem akartam időt veszíteni – mentegetődzött Tommy.
És pár szóban, amilyen röviden csak lehetett, elmondta az utolsó pár nap élményeit
Mikor elbeszélésének felénél járt, Mr. Carter félbeszakította és rejtélyes utasításokat adott ki telefonon. Most már nem volt oly szigorú, s mikor Tommy elvégezte elbeszélését, erélyesen bólintott.
– Nagyon helyes. Minden pillanat drága. Máris félek, hogy elkéstünk- Ezek nem fogják megvárni, míg a nyakukra megyünk. Azonnal elkotródnak. Mégis megjehet, hogy hátrahagytak valamit, ami nekünk fontos lehet. Azt mondja, hogy felismerte az Egyes Számot Kamenmben? Ez rendkívül fontos. Nagy szükségünk van valamilyen terhelő adatra ellene, hogy a kormány ne boruljon túlságosan nagy szeretettel a nyakába. Na és mi van a többivel? Azt mondja, hogy két ismerős arcot látott köztük? Az egyikről azt hiszi, hogy munkáspárti vezér?... Nézze át ezeket a képeket, kérem, hátha megtalálja köztük. 
Pár perc múlva Tommy már fölmutatta az egyik fényképet Mr. Carter meglepődött és nem titkolta csodálkozását.
– Ah, Westway! Nem hittem volna. Teszi magát, mint ha ki tudja, milyen mérsékelt lenne. A másikat, azt hiszem, ki tudom találni. – Átadott Tommynak még egy fényképet és elmosolyodott, amikor Tommy elkiáltotta magát, hogy: Ez az. – Szóval igazam volt – bólintott Mr. Carter. – Hogy kicsoda ő? Ír. Vezető szerepet játszó urionista képviselő. Persze, ez mind csak szemfényvesztés volt. Gyanítottuk, de sehogyse tudtunk bizonyítékokat szerezni. Igen, nagyon jó munkát végzett fiatalember. Azt mondta, hogy 29-e lesz a nagy nap?... Akkor hát nagyon kevés időnk marad, igazán nagyon kevés.
– De... – kezdte Tommy és habozva megállt. 
Mr. Carter kitalálta gondolatát.
– Azt hiszem a fenyegető általános sztrájkot meg tudjuk akadályozni. Persze van bizonyos kockázat, de mégis remélem, hogy megússzuk! De ha az a béketervezet egy szerre előkerül, akkor végünk van. Akkor Angliába kitör az anarchia... Ah, mi az? Itt az autót? Jöjjön, Beresford, menjünk és nézzük meg ezt a maga házát.
Két rendőr állt a ház elolt Sohóban. A felügyelő halkan jelentest tett Mr. Cartcrnek. Ez pedig Tommy hoz fordult.
– Kirepültek a jómadarak – mondta –, ahogy gondoltuk. Ha már itt vagyunk, megnézhetjük az egészet.
Tommy úgy érezte, hogy álmodik, mikor az elhagyott házon végigment. Minden úgy volt, mint azelőtt. A börtönhelyiség görbén felakasztott képeivel, a padlásszobában a törött fazék, az ülésterem a hosszú asztallal. De iratoknak sehol semmi nyoma. Minden ilyesmit magukkal vittek, vagy elpusztítottak. És sehol semmi nyoma Anette-nek.
– Sehogysem értem, amit a lányról mondott – szólt Mr. Carter. – Azt hiszi, hogy szándékosan ment vissza?
– Úgy látszott, méltóságos uram. A lány fölszaladt a lépcsőn, míg én kinyitottam a kaput
– Hm, akkor mégis csak odatartozik a bandához; asszony létére azonban nem tudta végignézni, hogyan ölnek meg egy jóképű fiatalembert. De nyilván hozzájuk tartozik, különben nem ment volna vissza.
– Nem tudom elhinni, hogy hozzájuk tartozna, méltóságos uram. Olyan... olyan egészen más volt...
– Csinos volt ugye? – kérdezte Mr. Carter, és úgy mosolygott hozzá, hogy Tommy fülig pirult. Meglehetősen szégyenlősen vallotta be, hogy Anette tényleg nagyon szép.
– Igaz, jelentkezett már miss Tuppence-nél? – kérdezte Mr. Carter. – Valóságos ostromot intézett ellenem, annyi levelet írt a maga érdekében.
– Tuppence? Féltem, hogy egy kicsit megzavarodik. Elment a rendőrségre?
Mr. Carter a fejét rázta.
– Akkor nem értem, hogyan csíptek meg.
Mr. Carter kérdőleg nézett rá és Tommy elmagyarázta a dolgot. A másik elgondolkozva bólintott.
– Igaza van, ez valóban különös. Hacsak nem a véletlen játéka, hogy éppen a Ritzet emlegették.
– Meglehet az is, méltóságos uram. De bizonyos, hogy valami módon egyszerre rájöttek arra, hogy ki vagyok.
– Itt most már nincs mit csinálni – szólt Mr. Carter körülnézve. – Nincs kedve velem villásreggelizni?
Hálásan köszönöm, méltóságos uram, de azt hiszem jobb lesz, ha visszamegyek és megkérésen Tuppence-t.
– Persze. Kérem, adja át üdvözletemet és mondja meg neki, hogy máskor ne gondolja mindjárt, hogy ön... meghalt.
Tommy vigyorgott.
– Nem halok meg olyan könnyen, méltóságos uram.
– Én is úgy látom – szólt Mr. Carter szárazon. – Hát Isten vele. Ne felejtse el, hogy most aztán rajta van az Q fekete listájukon és ügyeljen magára.
– Köszönöm, méltóságos uram.
Tommy vígan odaintette az első taxit, beült, és míg a kocsi gyors tempóban vitte a Ritz felé, mind csak annak örült, hogy micsoda meglepetést fog most okozni Tuppence-nek.
Vajon mit művelt egész idő alatt?... Bizonyosan állandóan Rita nyomában volt. Most jut eszembe, hogy alighanem ezt a Ritát emlegette Anette, amikor Marguerite-ről beszélt. Nem is gondoltam erre akkor!
Ez a fölfedezés kissé elszomorította Toinmyt, mert ebből arra lehetett következtetni, hogy a lány és Mrs. Vandemeyer bizalmas viszonyban voltak.
A taxi megállt a Ritz előtt Tommy vígan robogott be a főkapun, de lelkesedése hamar lelohadt, mikor érdeklődésére azt a választ kapta, hogy miss Cowlcy negyedórával ezelőtt elment.

Tizennyolcadik fejezet – A SÜRGÖNY

Tommy csalódottan ballagott az étterem felé. Jobbnál jobb dolgokat rendelt villásreggeli se. A négy napi fogság újból megtanította arra, hogy értékelni tudja a jó fogásokat
Halat rendelt többek között, a la Jeanette, és éppen nagyon ízletes falatot emelt a szájához, amikor Július belépett. Tommy vígan integetni kezdett az étlappal és sikerült is magára vonnia Július figyelmét Július szemei majd kiugrottak a fejéből, amikor Tommyt meglátta. Hosszú léptekkel sietett az asztalához és amikor kezet fogtak, úgy megrázta a Tommy kezét, hogy ez már meg is sokallta.
– A teremburáját! – kezdte Július. – Mondja, igazán maga az?
– Persze, hogy én vagyok. Miért ne lennék?
– Hogy miért ne? Ember, hát mondja, nem tudja, hogy kis híján holttá nyilvánították? Ha ez még pár napig tart, ünnepélyes gyászmisét mondattunk volna magáért.
– Ki gondolta, hogy meghaltam? – kérdezte Tommy.
– Tuppence.
– Bizonyosan eszébe jutott az a mondás – vélte Tommy szerényen – hogy a jó emberek fiatalon halnak meg. Bennem mégis csak van még valamelyes bún, úgy látszik, mivel életben maradtam. Mondja, mellesleg, hol van Tuppence?
– Nincsen itthon?
– Nincs, az irodában azt mondták, hogy épp az előbb ment el.
– Talán vásárolni ment Körülbelül egy órája, hogy hazahoztam autóval. De mondja, nem lehetne már végre félretenni azt az angol hidegvért, hogy hadd halljam, mi is történt magával? Hol volt és mi az Isten csudáját csinált ilyen soká?
– Ha itt fog táplálkozni – felelte Tommy – legjobb lesz, ha mindjárt rendel. Mert hosszú elbeszélés lesz.
Július széket húzott az asztal túlsó oldalára, odahívta az egyik lesben álló pincért és megrendelte a villásreggelit Aztán Tommyhoz fordult.
– Na, mostkezdje el. Bizonyára volt néhány kis kalandja.
– Egy-kettő – felete Tommy szerényen és elkezdte mesélni az élményeit.
Július megbabonázva hallgatta. Még az evésről is megfeledkezett, és a felét se ette meg annak, amit rendelt A végén nagyon sóhajtott.
– Óriási! Úgy leköti az embert, mint valami príma regény!
– És most halljuk a hazai híreket – szólt Tommy kinyújtva kezét az egyik barack után.
– Háát – kezdte Július a maga vontatott beszédmodorában, – annyit mondhatok, hogy nekünk is volt néhány kis kalandunk.
Most rajta volt a sor, és ő mesélt. Elkezdve sikertelen bournemouthi kirándulásári, elbeszélte visszatérését Londonba, aztán az autóvételt, Tuppence állandóan növekvő aggodalmát, a Sir Jamesnél tett látogatást és végül az előző éjszaka szenzációs eseményeit
– De ki ölte meg Mrs. Vandemeyert? – kérdezte Tommy. – Nem értem egészen.
– Az orvos abban az illúzióban ringatja magát, hogy öngyilkos lett – felelt Július szárazon.
– És Sir James?... Sir James mit gondolt?
– Mint jogász egyes, mint ember ötös – felelte Július.
– Azt kellene mondanom, hogy „fenntartotta magának az ítélkezés jogát" későbbre.
Július ezután áttért a délelőtt eseményeinek elbeszélésére.
– Hogy Jane Finn elvesztette az emlékezőtehetségét? – érdeklődött Tommy. – Ez megmagyarázza, hogy miért néztek rá olyan furcsán, amikor azt mondtam, hogy kérdezni akarok tőle valamit. Bizony ez öreg tévedés volt részemről. De az ilyesmit nem lehet kitalálni.
– Nem mondtak semmit arról, hogy hol van Jane?
Tommy szomorúan rázta a fejét
– Semmit a világon. Amint tudja, kicsit buta vagyok. Valami úton-módon többet kellett volna kipiszkálnom belőlük.
– Ej, még így is szerencséről beszélhet, hogy egyáltalán itt van. Jó rászedte őket, az bizonyos. Mondhatom bámulom magát, hogy eszébe jutott mindjárt akkor, hogy mit kell mondania.
– Olyan nagy bajban voltam, hogy kénytelen voltam kigondolni valamit – felelte Tommy egyszerűen.
Egy pillanatra mindketten elhallgattak. Aztán Tommy ismét rátért Mrs. Vandemeyer halálának kérdésére.
– Egészen bizonyos, hogy valóban klorál okozta a halált?
– Azt hiszem az. Legalább is a túl nagy adag kloráltól okozott szívgyöngeség. Hagyjuk annyiban. Nincs semmi szükségünk arra, hogy törvényszék elé menjen a dolog. De azt hiszem, hogy Tuppence is, én is, sót maga a nagy Sir James is ugyanazon a véleményen vagyunk.
– Mr. Brownra gondolnak? – kérdezte Tommy.
– Eltalálta.
Tommy bólintott.
– És mégis – szólt elgondolkozva – be kell ismernünk, hogy Mr. Brownnak sincsenek szárnyai. Nem értem, hogyan tudott bejutni és ismét kimenni?
– Na és nem lehetne megmagyarázni a dolgot gondolatátvitellel vagy más ilyen őrültséggel? Talán valami hipnotikus erő, aminek nem tudott ellenállni, kényszerítette Mrs. Vandemeyert arra, hogy Öngyilkosságot kövessen el.
Tommy tiszteletteljes tekintetet vetett Júliusra.
– Zseniális, Július! igazán zseniális. Valóban szép ez a gondolat De nekem nem imponál. Nekem az igazi, húsból és vérből való Mr. Brown kell. Azt hiszem, itt az ideje, hogy az ifjú és tehetséges detektívek munkához lássanak, közelebbi tanulmány tárgyává tegyék a ki – és bejáratokat és addig törjék a fejüket, míg nyitjára nem jönnek a rejtélynek. Gyerünk, nézzük meg a tett színhelyét. Sajnálom, hogy Tuppence nincs sehol. A Ritz bizonyosan nagyon örülne, ha a boldog viszontlátás színhelye lehetne.
Érdeklődésükre a portás azt felelte, hogy Tuppence még mindig nem jött vissza.
– Azért mégis felmegyek és megnézem, hogy nincs-e ott – szólt Július –, hátha az én nappalimban ül. – És ezzel eltűnt.
Egyszerre az egyik kis kifutógyerek megszólalt Tommy mellett:
– A kisasszony vonattal ment el azt hiszem, nagyságos úr – motyogta zavartan.
– Mit beszél? – Tommy gyorsan szembefordult a gyerekkel.
A kicsi fiú még jobban elpirult.
– A taxi, nagyságos úr. Hallottam, amikor azt mondta a kisasszony a sofőrnek, hogy hajtson a Charing Cross állomásra, de gyorsan.
Tomy nagy szemeket meresztve bámult a gyerekre. A fiú nekibátorodva folytatta:
– Mindjárt gondoltam, mert menetrendet kért és címjegyzéket.
Tommy közbeszólt.
– Mikor kért menetrendet és címjegyzéket?
– Amikor felvittem a sürgönyt, nagyságos úr.
– A sürgönyt?
– Igen, nagyságos úr.
– És az mikor volt?
– Fél egy körül, nagyságos úr.
– Most mondja el egész pontosan, hogy mi történt.
A kicsi fiú először is mélyet lélegzett.
– Föl vittem valami sürgönyt a 891-be, ott volt a kisasszony. Fölbontotta a sürgönyt, örömében fölszisszent és vígan mondta: „Hozzon gyorsan menetrendet és címjegyzéket, Henry." Nekem ugyan nem Henry a nevem, de...
– Most nem az a fontos, hogy magának mi a neve – vágott közbe Tommy türelmetlenül. – Inkább azt mondja, hogy azután mi történt.
– Igenis, nagyságos úr. Elhoztam mind a kettőt, és a kisasszony azt mondta, hogy várjak. Valamit kikeresett és aztán az órára nézett. „Szaladjon gyorsan" – mondta – „és mondja meg odalent, hogy hozassanak taxit"... Ezzel már tette is föl a kalapját a tükör előtt és két perc alatt lenn volt majdnem olyan gyorsan, mint én, és láttam leszaladni a lépcsőn és beszállni a taxiba. Hallottam,
amikor odaszólt a sofőrnek, ahogy már mondtam a nagyságos úrnak.
A kicsi fiú elhallgatott és ismét mélyet lélegzett Tommy továbbra is nagy szemeket meresztett rá. Ebben a pillanatban jött vissza Július, kezében nyitott levelet tartva.
– Képzelje Hersheimmer – fordult Tommy Július felé.
– Tuppence elment detektíveskedni a saját szakállára.
– Csudát!
– De igen. Taxin elrohant a Charing Crossra és rettenetesen sietett, miután valami sürgönyt kapott. – Tommy szeme odatévedt arra a levélre, amit Július még a kezében tartott. – Oh, hát hagyott valami levelet magának? Ez már beszéd. Hova ment?
Tommy önkéntelenül nyúlt a levélért, amelyet azonban Július összehajtott és gondosan a zsebébe tett. Kicsit zavartnak látszott.
– Nézze, ennek nincs sok köze a Tuppence útjához – mentegetőzött – Ez valami... másra vonatkozik. Valamire, amit kértem, hogy közöljön velem.
– Óh?!...
Tommy értetlenül nézett Júliusra, és várta a további magyarázatot.
– Látom – szólalt meg most Július hirtelen –, látom, hogy jobb lesz, ha megmondom magának. Ma reggel megkértem miss Tuppence kezét.
– Óh?!... – ismételte Tommy gépiesen. Nagyon csodálkozott. Július szavai teljesen váratlanul érték. Az első pillanatban képtelen volt gondolkozni.
– Még azt akarnám megmondani magának – folytatta Július –, hogy mielőtt miss Tuppence-nek erről szóltam, megmondtam, hogy semmi esetre se akarok éket verni kettőjük közé, ha...
Tommy Összeszedte magát.
– Óh, erről szó sem lehet – vágott közbe gyorsan. – Tuppence és én évek óta jó barátok vagyunk, ennyi az egész. – Cigarettára gyújtott, de kicsit remegett a keze, amint a gyufát tartotta. – Az egészen rendben van. Tuppence mindig azt mondta, hogy olyan férjet akar, aki...
Hirtelen félbeszakította a mondatot és belepirult, de Júliust egyáltalán nem zavarta ez a dolog.
– Hát hiszen a dollárok majd megteszik a magukét – bólintott megértően. – Erre vonatkozólag miss Tuppence rögtön kifejtette előttem az álláspontját. Benne nincs semmi kétszínűség. Azt hiszem, nagyszerűen megleszünk együtt.
Tommy különös tekintetet vetett Júliusra, mintha mondani akart volna valamit, de aztán meggondolta a dolgot, és nem szólt semmit.
Tuppence és Júliusi... Hát végre is, miért ne? Talán nem panaszolta el neki Tuppence, hogy nem ismer egyetlenegy gazdag férfit se? Talán nem jelentette ki nyíltan, hogy pénzért fog férjhez menni, mihelyt alkalma lesz rá? Most, hogy találkozott az ifjú amerikai milliomossal – most itt volt az alkalom – a lány pedig nem lett volna Tuppence, ha azonnal ki nem használja az előnyös helyzetet. Tuppence-nek pénz kellett. Ezt mindig meg is mondta nyíltan... Hogy is lehetne hát szemrehányásokat tenni neki, amiért hűségesen kitart az elvei mellett?
És mégis... Tommy bizony szemrehányásokat tett magában Tuppence-nek. Szenvedélyes és teljesen logikátlan haragot érzett iránta. Az mind szép és jó, hogy valaki ilyeneket mond, de nincs az az igazi lány, aki pénzért menjen férjhez!... Tuppence igazán önző és hideg természet, és Tommy remélte, hogy soha többé nem fog vele találkozni. Piszok világ ez, hiába!
Idáig jutott Tommy az elmélkedéseiben, amikor Július megszólalt.
– Igen, azt hiszem, nagyszerűen megleszünk együtt. Azt hallottam, hogy először minden lány kosarat ad... ez már, úgy látszik, így szokás.
Tommy megfogta Július karját
– Kosarat adott? Azt mondja, hogy... kosarat adott?
– Bizony! Hát még nem mondtam?... Egyszerűen kivágta, hogy „nem" és sehogyse akarta megmondani, hogy miért nem. Ez az örök asszonyi természet. De majd meggondolja a dolgot. Valószínűleg túlságosan siettettem.
Amire Tommy, teljesen megfeledkezve az illendőség szabályairól, közbevágott:
– Mit ír abban a cédulában? – kérdezte erélyesen.
Július, az udvarias amerikai, odaadta neki.
– A világon semmi sincs benne, amiből következtetni lehetne arra, hogy hová ment – biztosította Tommyt – De ha már nem hisz nekem, meggyőződhetik róla saját szemével.
A rövid levélben Tuppence a következőket írta a maga jól ismert, iskolás írásával:

„Kedves júliusi

Mindig jobb, ha valami írásban van. Úgy érzem, hogy igazán nem érek rá most arra, hogy férjhezmenetelre gondoljak mindaddig, míg Tommyt meg nem találtuk. Hagyjuk hát addig annyiba a dolgot.

Szívből üdvözli:

Tuppence"

Tommy csillogó szemekkel adta vissza a cédulát. Érzelmei hirtelen a túlsó végletbe csaplak át Most úgy érezte, hogy Tuppence igazán a nemes gondolkozás és önzetlenség mintaképe. Vagy nem adott-e kosarat Júliusnak minden gondolkodás nélkül? Igaz, hogy ez a cédula bizonyos tekintetben biztatás, de azt meg tudta bocsátani. Olyan volt ez a levél, mintha Tuppence arra akarná biztatni Júliust, hogy csak igyekezzék megtalálni Tommyt... Édes kis Tuppence – és Tommy gondolatai hirtelen visszaugrottak a jelenre.
– Amint mondja – kezdte, összeszedve magát –, valóban nincs a levélben semmi, amiről arra lehetne következtetni, hogy most mit csinál. Hé, Henry!
A kicsi fiú engedelmesen odaszaladt Tommy elővett egy ötshillingest
– Még valamit mondj meg, fiam. Emlékszel, hogy mit csinált a kisasszony a sürgönnyel?
Henry (aki nem is Henry), szokása szerint mélyet lélegzett, aztán megszólalt
– Összegyűrte kis golyóba és bedobta a kandallóba, aztán valami olyan hangot adott, mintha azt mondaná „hopp"!
– Nagyon kifejező a leírás, Henry – bólintott Tommy. – Itt az Öt shillinged. Gyerünk, Július. Meg kell találnunk azt a sürgönyt.
Fölszaladtak. Tuppence a zárban hagyta a kulcsát A szobában még minden úgy volt, ahogy Tuppence hagyta, mikor elment A kandallóban ott volt a sárga és fehér papírból összegyűrt golyócska. Tommy szétbontotta és kisimította a sürgönyt.

„Jöjjön azonnal, Moat Mouse, Ebury, Yorkshire, nagy fejlemények. 

Tommy"

Meglepetten bámultak egymásra. Július szólalt meg elsőnek.
– Nem maga küldte?
– Persze, hogy nem! – tiltakozott Tommy. – Mit jelenthet ez az érthetetlen távirat?
– A lehető legrosszabbat – felelte Július csöndesen – azt, hogy megfogták.
– Micsoda?
– Egészen bizonyos. A maga nevét írták alá, és Tuppence lépre ment szép szelíden.
– Úristen! Mit csináljunk?
– Ne sokat töprengjünk, hanem induljunk utána! Most rögtön! Nincs vesztegetni való idő. Még szerencséről beszélhetünk, hogy nem vitte magával a sürgönyt. Mert ha elviszi, valószínűleg soha nem jövünk rá, hogy hová ment. De most sietnünk kell. Hol az a címjegyzék?
Július energiája határozottan ragályos volt Ha egyedül van, Tommy bizonyára jó félóráig gondolkozott volna, míg rájön, hogy mit kell tennie. De Július Hersheimmer közelében mindenki menthetetlenül sietett.
Miután félhangosan különböző jókat kívánt a címjegyzéknek, végül is átadta Tommynak, mint akinek több gyakorlata lehet az ilyesmivel. Tommy azonban inkább a menetrendben keresgélt
– Itt van ni!... Ebury, Yorkshire. Kings Cross. Vagy a St Pancras állomásról indul a vonat A gyerek bizonyára tévedett Tuppence Kings Crossot mondott és nem Charing Crossot... 12.50, ezzel a vonattal indult, 2.10, ez már elment. 3.20-kor megy a következő, és ráadásul, fene lassú vonat.
– Na és mire való az autó?
Tommy rázta a fejét
– Küldje oda, ha akarja, de jobb lesz, ha mi vonattal megyünk. Most az a fontos, hogy ne veszítsük el a tejünket.
Július nyögött egyet…
– Igaza van. De én máris elvesztettem, ha arra gondolok, hogy ez az ártatlan, fiatal lány veszedelemben van!
Tommy szórakozottan bólintott. Valamin gondolkozott Egy-két pillanat múlva megszólalt.
– Mondok valamit. Július. Minek kell nekik Tuppence?
– Mit? Nem értem a kérdését.
– Azt akarom mondani, hogy nem hiszem, hogy valami bántódása esne Tuppence-nek –, magyarázta Tommy, összeráncolva a homlokát, jeléül annak, hogy igen nehéz szellemi munkát végez. – Tuppence most túsz az ő kezükben. Jelenleg tehát nem fenyegeti semmi veszély, mert Tuppence roppant nagy érték lenne nekik abban a pillanatban, amikor mi valamire véletlenül rájövünk. Amíg Tuppence a kezükben van, addig ők vannak felül. Érti?
– Igaza lehet – szólt Július elgondolkodva.
– És különben is – folytatta Tommy –, én nagyon bízom Tuppence-ben...
Az út unalmas volt, a vonat folyton megállt és rengeteg utas volt Kétszer kellett átszállniuk, egyszer Doncastcr-ben és másodszor valami kis állomáson. Ebury elhagyatott állomás volt, egyetlen egy portás állt a kijáratnál. Tommy hozzá fordult.
– Meg tudná mondani, kérem, hogy merre kell menni Moat Housc-hoz?
– Moat House? Az bizony elég messze van ide. Arra a nagy házra gondol, ami a tengerparton van, ugye?
Tommy nem akarta elárulni tudatlanságát és igent intett. Végighallgatták a portás részletes, de bizony meglehetősen zavaros magyarázatát és nekikészültek az útnak. Mivel esni kezdett, fölhajtották kabátjuk gallérját, amint nekivágtak a sáros útnak. Tommy egyszerre csak megállott.
– Várjon csak egy kicsit. – Visszaszaladt az állomáshoz és ismét elővette a portást
– Nézze, nem emlékszik arra, hogy egy fiatal lány érkezett az egyik korábbi vonattal... azzal, amelyik 1230-kor indul Londonból? Valószínűleg Ő is magától kérdezte meg az utat a Moat House-hoz.
Részletesen elmagyarázta a portásnak, hogy milyen Tuppence külseje, de az ember csak a fejét rázta. Azzal a vonattal többen is érkeztek. Nem emlékezett különösebben egyik fiatal lányra sem. De arról egészen bizonyos volt, hogy senki nem kérdezte tőle az utat Moat House felé.
Tommy visszament Júliushoz és megmagyarázta, hogy mi járatban volt. Ólomsúllyal nehezedett rá a csalódás. Meg volt győződve róla, hogy most kudarcot vallanak. Ellenfeleik több, mint három óra előnyben vannak. Ez a három óra több, mint elegendő Mr. Brownnak, aki bizonyára számolt azzal a lehetőséggel, hogy a sürgönyt majd megtalálják.
Az út végtelennek látszott. Egyszer eltévesztették az irányt és csaknem fél mérföldnyi utat tettek meg hiába. Már hét óra is elmúlt mikor a kérdezősködésükre azt felelte végre egy kisfiú, hogy Moat House ott van mindjárt a következő forduló mögött...
Keserves nyikorgással csapódó rozsdás vaskapu! Giz-gazos kocsiút látszott ki a száraz levelek alól Mindkettőjükre ránehezedett az elhagyatott hely szomorú hangulata. Végigmentek a kocsiúton. Lépteik nesztelenek voltak a nedves faleveleken. Már csaknem egészen sötét volt. Mintha szellemek közt járnának. Fejük fölötti szomorúan recsegve csapódtak Össze az ágak. Időnként lehullott egy-egy száraz falevél és megriasztotta őket, amint nedvesen megérintette az arcukat.
A kocsiút most kanyarodott és szembe kerültek a házzal. Ez is üresnek és elhagyatottnak látszott A zsaluk be voltak csukva, moha nőtt az ajtóhoz vezető lépcsőn.
– Vajon tényleg erre az elhagyatott helyre csukták Tuppence-t? – Csaknem hihetetlennek látszott, hogy itt emberek jártak, olyan volt ez a hely, mintha hónapok óta lakatlan lenne.
Július megrántotta a rozsdás csengőt. Kellemetlen, zavaros csilingelés hallatszott, és visszhangzott az üres szobákban. Nem jött senki. Újra meg újra csöngettek – hiába. Aztán körüljárták a házat. Mindenütt csönd és csukott zsaluk. Az egész ház nyilván teljesen üres volt.
– Itt senki sincs – szólt Július.
Lassan visszamentek a kapuhoz.
– Valami falunak csak kell itt a közelben lennie – folytatta az amerikai. – Legjobb lesz, ha ott kérdezősködünk. Biztosan tudnak valamit erről a házról és azt is fogják tudni, hogy járt-e itt valaki mostanában.
– Igaza van, nem rossz gondolat – helyeselt Tommy.
Továbbmentek és nemsokára egy kis faluhoz értek. Még be se mentek a házak közé, mikor összekötött szerszámait lóbáló munkással találkoztak. Tommy kérdésére megállt.
– A Moat House üres – rázta a fejét – Évek óta üresen áll. Mrs. Sweenynél van a kulcs, ha meg akarják nézni.
Mindjárt a posta mellett lakik.
Tommy megköszönte. Nemsokára megtalálták a postát, amely egyúttal cukrászda és fűszeres bolt is volt, és bekopogtak a szomszédos kis ház kapuján. Tiszta, fiatalos asszony nyitott ajtót. Készségesen hozta a Moat House ajtajának kulcsát
– Bár nem nagyon hiszem, hogy megfelelne a nagyságos uraknak. Rettenetes állapotban van. Beáztak a mennyezetek és mindenféle más baj is van. Sok pénzt kellene rákölteni.
– Köszönöm – felelt Tommy barátságosan. – Lehet, hogy hiábavaló fáradtság lesz, de manapság olyan nehéz házat találni.
– Az már igaz – felelt az asszony meggyőződéssel. – A lányom és a vőm, már nem is tudom mióta, keresnek valami rendes kis házat. Ezt mind a háború csinálta. Mindent fölforgatott, bizony. De, engedelmet kérek, most már késő lesz arra, hogy megnézzék a házat. Nem lenne jobb, holnapig várni?
– Nem baj. Megnézzük azért nagyjából ma este. Korábban akartunk itt lenni, de eltévesztettük az utat. Hol lehet itt a közelben legjobban megszállni egy éjszakára?
Mrs. Sweeny gondolkozott, nyilván nem nagyon bízott a vidék szállodáiban.
– Itt van a Yorkshire Arms, de nem valami előkelő hely, és nem is hiszem, hogy megfeleljen az uraknak.
– Óh, jó lesz az nekünk egy éjszakára. Köszönjük. Mondja, nem járt itt ma egy fiatal lány, aki szintén meg akarta nézni a házat?
Az asszony rázta a fejét.
– Már nagyon régóta nem nézte meg senki.
– Köszönjük szépen.
Visszamentek a Moat House-hoz. Amint a főkapu hangos nyikorgással tiltakozva kinyílott, Július gyulát gyújtott és alaposan megnézte a padlót. Aztán megrázta a fejét.
– Esküszöm, nem járt itt senki. Nézze ezt a port. Vastag. Semmi lábnyom nem látszik.
Körüljárták az elhagyott házat Minden szoba ugyanazt mutatta- Mindenütt vastagon állt a por – jó hosszú idő óta nem kavarta fel azt senki.
– Nem értem – csóválta a fejét Július. – Nem is hiszem, hogy Tuppence valaha itt lett volna.
– Pedig itt kellett lennie – vélte Tommy. – Hiszen ide invitálta a sürgöny!
Július nem felelt, csak tagadólag rázta a fejét
– Holnap még egyszer megnézünk mindent, napvilágnál talán többet látunk.
Másnap ismét hozzáláttak a kereséshez és kénytelen-kelletlen be kellett látniuk, hogy a házban bizony már nagyon régóta nem járt senki. Talán egészen el is mentek volna a faluból, ha a szerencsés véletlen nem segíti valami felfedezéshez Tommyt. Mikor ugyanis ismét a nagykapu felé mentek, Tommy egyszerre csak fölkiáltott és lehajolva, fölemelt valamit a száraz levelek közül, amit aztán diadalmasan tartott Július felé. Kis arany melltű volt
– Ez Tuppence-é volt! – mondta.
– Bizonyos benne?
– Egészen bizonyos. Sokszor láttam rajta.
Július nagyot lélegzett
– Ez már döntő bizonyíték, idáig mindenesetre eljutott. Azt a kocsmát kinevezzük főhadiszállásnak és mindent megmozgatunk a környéken, amíg meg nem találjuk Tuppence-t Valakinek csak kellett őt látnia.
És megkezdődött a hadjárat Tommy és Július munkához láttak, együtt és külön-külön, de az eredmény ugyanaz maradt Senkit nem láttak a környéken, aki Tuppence személy leírásának megfelelt volna. A két barát kudarcot vallott, de azért még mindig reménykedtek. Végül más módszerrel kezdtek dolgozni. Az bizonyos, hogy Tuppence nem maradt soká a Moat House közelében. Ebből arra lehet következtetni, hogy utána jöttek és autóval vitték el. Most újra kezdték a kérdezősködést. – Nem látott-e valaki aznap autót a Moat House közelében?... De fáradozásuk ismét sikertelen volt
Július lesürgönyözte Londonból saját autóját, és mindennap fáradhatatlan buzgalommal járták végig vele a környéket. Arról a csukott, szürke autóról – amihez nagy reményeket fűztek – egészen Harrogate-ig a nyomában voltak! – kiderült, hogy valami igen tiszteletre méltó, nem egészen fiatal hajadon tulajdona!
Napról napra újabb nyomokat hajszoltak, július olyan volt, mint a jól idomított vadászkutya. A legkisebb nyomot se hagyta figyelmen kívül. Ahány autó azon a bizonyos napon áthaladt a falun, mind gyanús volt a szemében. Valósággal betört a vidéki házakba és keresztkérdések tüze alá fogta az autótulajdonsokat. Mivel a bocsánatkérésben éppoly alapos volt, mint a kutatásban, legtöbbnyire sikerült lecsillapítani áldozatainak méltatlankodását. De ahogy múltak a napok, csak nem jutottak közelebb a rejtély megoldásához: semmit,.de semmit nem tudtak meg Tuppence hollétéről. Oly jól volt megszervezve a szöktetés, hogy a lány valóban nyomtalanul tűnt el.
Tommyra ránehezedett még valami más gond is.
– Sejti, hogy mióta vagyunk itt? – kérdezte Júliustól egy szép napon, amint egymással szemben ültek a reggelinél. – Éppen egy hete! Nem értünk el semmit és jövő vasárnap már 29-ike lesz!
– Ejnye, ejnye – ráncolta a homlokát Július elgondolkozva. – Majdnem megfeledkeztem 29-éről, de valahogy ez is elvesztette a jelentőségét, mikor arról volt szó, hogy megtaláljuk Tuppence-t De ma már 23-ika van, és ha egyáltalában meg akarjuk találni Tuppence-t, akkor még 29-ike előtt kell megtalálnunk, mert azután már késő lesz. Addig túsz a kezükben, de azután nincs többé szükségük rá. Az az érzésem, hogy elhibáztuk a dolgot mindjárt az elején. Nem így kellett volna elkezdeni a keresést. Elvesztegettünk rengeteg időt és nem csináltunk semmit.
– Ebben igaza van. Úgy viselkedtünk, mint két szamár, és elmondhatjuk magunkról, hogy törököt fogtunk, de nem enged. Én ezennel új utakra térek!
– Mit akar ezzel mondani?
– Mindjárt megmagyarázom. Azt fogom csinálni, amit egy héttel ezelőtt meg kellett volna tennünk. Visszamegyek most mindjárt Londonba és átadom az ügyet a maguk angol rendőrségének! Tetszelegtünk magunknak a magándetektívek szerepében- Detektívek! Fene nagy marhaságot csináltunk! Hát én megelégeltem! Én már csak a Scotland Yardban bízom.
– Igaza van – szólt Tommy lassan. – Bár mindjárt eleinte ezt csináltuk volna!
– Jobb későn, mint soha. Úgy viselkedtünk, mint a gyerekek, amikor Komámasszony, hol az ollót játszanak. Most megyek egyenesen a Scotland Yardba és megkérdem, hogy mit kell csinálni. Megmondom, hogy vezessenek kézen fogva, mutassák meg azt az utat, amerre haladni kell. Hiába, a szakemberek mindig felül maradnak az amatőrökkel szemben. Mondja, eljön velem?
Tommy rázta a fejét
– Minek? Elég, ha egyikünk elmegy. Én akkor itt is maradhatok és kutathatok még kicsit tovább. Hátha valami előadódik. Sohase lehet tudni.
– Úgy van. Hát akkor Isten vele. Hamarosan visszajövök néhány rendőrségi emberrel. Majd megmondom, hogy adják ide a legjobb és legélelmesebb tisztviselőiket.
De hiába tervezgetett Július, az események másként alakultak. Dél felé Tommy sürgönyt kapott

„Manchesterben, Midland Hotelben várom. Fontos hírek. 

Július."

Aznap este fél nyolckor kiszállt Tommy a lassú kis helyiérdekű vonatból. Július az állomáson várta.
– Gondoltam, hogy ezzel a vonattal fog jönni, ha otthon találta a sürgönyöm.
Tommy megfogta Július karját.
– Mi történt? Megkerült Tuppence?
Július rázta a fejét
– Nem. De ezt találtam Londonban. Akkor érkezett, amikor én.
Sürgönylapot nyújtott át Tommynak. Tommy szemei tágra nyíltak, amint elolvasta.

„Jane Finn megkerült, jöjjön azonnal Manchesterbe. Midland Hotel – Pee! Edgerton."

Július visszavette a sürgönylapot és gondosan összehajtotta.
– Különös – szólt elgondolkozva –, azt hittem, hogy ezt az ügyvédet már nem is érdekli az eset.

Tizenkilencedik fejezet – JANE FINN

– Az én vonatom fél órával ezelőtt futott be. – magyarázta Július, amint előrement, mutatva az állomásról kivezető utat. – Gondoltam, hogy ezzel a vonattal fog érkezni és így is sürgönyöztem Sir Jamesnek. ő megrendelte a szobánkat és nyolc órakor eljön, hogy velünk vacsorázzon.
– Miből gondolja, hogy ő nem érdeklődik már a dolog iránt? – kérdezte Tommy kíváncsian.
– Abból, amit ő maga mondott – felelte Július szárazon. – Az öreg olyan zárkózott! Csiga a házában, ő is olyan, mint a többi ügyvéd. Addig nem mond semmit, amíg nem bizonyos a dolgában.
– Érdekes – szólt Tommy elgondolkozva. Július szembe fordult vele.
– Mi érdekes?
– Hát csak azon gondolkoztam, hogy vajon tényleg ez volt-e az igazi oka.
– Egész bizonyosan. Fogadjunk.
Tommy csak rázta a fejét, nem sikerült őt meggyőzni.
Sir James nyolc órakor pontosan megjelent, és Július bemutatta Tommyt. Sir James melegen megszorította a kezét.
– Nagyon örülök a szerencsének, Mr. Beresford. Annyit hallottam magáról miss Tuppence-től – önkéntelenül elmosolyodott –, hogy igazán úgy érzem, mintha már régóta ismerném.
– Köszönöm, méltóságos uram – felelte Tommy, és barátságosan vigyorgott. Kíváncsian nézte a híres jogászt. Tommy is azt érezte, amint annak idején Tuppen-ce: van valami mágneses erő ebben az emberben. Mr. Carter jutott eszébe. Ez a két ember, bár külsejük semmiben sem emlékeztetett egymásra, mégis ugyanazt a benyomást keltette. Az egyiknek fáradt modora és a másiknak hivatalos zárkózottsága mögött ugyanaz az éles elme rejtőzött, amely vágott mint az acélpenge. Időközben Tommy észrevette, hogy Sir James alaposan tanulmányozza őt. Amikor a jogász levette róla a szemét, Tommy úgy érezte, hogy Sir James már kiolvasta minden gondolatát, mintha nyitott könyv lett volna a lelke. Szerette volna tudni, hogy ezek után hogyan vélekedik róla, de nem sok reménye volt, hogy megtudhassa. Mert az ügyvéd mindent észrevett ugyan, de csak azt mutatta és mondta ki, amit éppen akart. Csaknem azonnal nagyszerű bizonyítékát adta ennek.
Alighogy a bemutatkozásnak vége volt, Július mindjárt a kérdések egész özönét zúdította Sir Jamesre. Hogyan sikerült a lány nyomára akadni? Miért nem mondta meg nekik, hogy még mindig foglalkozik ezzel az üggyel. És így tovább...
Sir James simogatta az állát és mosolygott. Végül megszólalt
– Úgy van, úgy van. Hát bizony megkerült. És ez az, ami fontos, ugye? Eh! Hát mondja már, nem ez a fontos?
– Persze, hogy ez. De csak azt mondja meg, hogy hogyan akadt a nyomára? Mr. Beresforddal együtt azt hittük, hogy végleg abbahagyta a nyomozást.
– Ah! – az ügyvéd szúrós tekintetet vetett rá, aztán ismét csak az állát dörzsölgette. – Azt hitték, igazán? Komolyan azt hitték? Hm, na de ilyet?
Most már, természetesen, beismerhetem, hogy tévedtünk – folytatta Július.
– Hát nem tudom, hogy ezt éppen így mondanám-e. De mindenesetre szerencséről beszélhetünk mindannyian, hogy végre sikerült megtalálni ezt a fiatal lányt.
– De hol van? – kérdezte Július, mert gondolatai most más irányba terelődtek. – Szentül hittem, hogy el fogja hozni magával.
– Az aligha lett volna lehetséges – rázta a fejét Sir James komolyan.
– Miért?
– Mert valami utcai balesetnél megsebesült; könnyű sérüléseket kapott a fején. Beszállították a kórházba, és amikor magához tért, megmondta a nevét „Jane Finn". Amikor értesültem erről, azonnal intézkedtem, hogy hozzák át egyik orvosbarátom házába és sürgönyöztem magáért. Ismét önkívületlen állapotban van és azóta még nem beszélt.
– Nem súlyos a sebesülése?
– Óh, zúzódás és egy-két vágás. Orvosi szempontból igazán könnyű sérülések, és magukban véve alig magyaráznák meg a gyöngeséget. Ezt valószínűleg a nagy lelki megrázkódtatásnak kell tulajdonítani, amit emlékezőtehetségének visszanyerése Jelent neki.
– Visszanyerte az emlékezőtehetségét? – kérdezte Július izgatottan.
Sir James meglehetős türelmetlenül dobolt az asztalon.
– Kétségtelenül, mivel meg tudta mondani a saját nevét. Azt hittem, Mr. Hersheimmer, hogy megértette ezt?
– És véletlenül éppen jelen volt, amikor mindez történt? – kérdezte Tommy. – Igazán úgy hangzik, mint valami tündérmese.
De Sir James sokkal óvatosabb volt, semhogy ily könnyen lépre menjen.
– Különös játékai vannak a véletlennek – mondta szárazon.
Tommy most már mégis egészen bizonyos volt abban, amit már előbb is gyanított. Sir James nem egészen véletlenül volt Manchesterben. Ahelyett, hogy abbahagyta volna a dolgot, amint ezt Július gondolta, ellenkezőleg: kutatni kezdett é5 valami titokzatos módon sikerült is neki a lány nyomára akadnia. Tommy csak azt nem értette, hogy mire való ez a nagy titkolózás? Végül is arra a következtetésre jutott, hogy ez a jogászok gyöngéje.
Július beszélt éppen.
– Vacsora után – mondta – rögtön elmegyek, és meglátogatom Jane-t
– Attól tartok, hogy ez nem lesz lehetséges – szólt Sir James. – Nem valószínű, hogy ilyen késő este vendégeket engedjenek be hozzá. Azt ajánlanám, hogy jobb lesz holnap délelőtt tíz óra felé odamenni.
Július belepirult. Volt valami Sir James modorában, ami mindig ellenkezést váltott, ki Júliusban. Két erős egyéniség összetűzése volt ez.
– Mégis megpróbálom és elmegyek oda ma este, hátha sikerül rávennem őket arra, hogy egyszer megszegjék az ostoba szabályaikat.
– Hiába megy el, Mr. Hersheimmer.
Sir James oly kemény határozottsággal beszélt, hogy Tommy Összerezzent és fölnézett. Július ideges és izgatott volt. Keze kissé remegett, amint ajkához emelte poharát, de azért kihívóan szembenézett Sir Jamesszel. Egy pillanatig azt lehetett hinni, hogy lángra lobban a kettőjük közt szunnyadó ellentét, de végül mégis Július volt, aki legyőzve lesütötte a szemét
– Egyelőre... ön maradt felül – mondta halkan.
– Köszönöm- felelt a másik. – Akkor hát tíz órára hagyjuk, ugye? – És jólnevelt ember könnyed modorával Tommy felé fordult – Be kell vallanom Mr. Beresford, hogy kissé meglepett, hogy magát itt találtam ma este. Mikor utoljára beszeltünk magáról, a barátai nagyon aggódtak, és azt hitték, hogy nagy veszedelemben van, azóta se hallottam semmit. Akkor napok óta nem tudtak magáról, és miss Tuppence azt hitte, hogy valami bajba keveredett.
– Úgy is volt, méltóságos uram! -Tommy vigyorogva gondolt vissza élményeire. – Életemben nem voltam még nagyobb veszedelemben, mint akkor.
Sir James kérdezősködésére Tommy röviden elbeszélte kalandjait. Az ügyvéd újult érdeklődéssel nézett rá, amint elbeszélését befejezte.
– Ügyesen kimászott a csávából – szólt komolyan. – Gratulálok- Igazán élelmes volt, és nagyszerűen csinálta a dolgot
Tommy fülig pirult a dicséretre.
– A lány segítsége nélkül nem tudtam volna megszökni, méltóságos qr.
– Nem – bólintott Sir James mosolyogva. – Szerencséje volt, hogy a lány véletlenül... izé... hogy a lánynak megtetszett. – Tommy tiltakozni akart, de Sir James tovább beszélt. – Egészen bizonyos abban, hogy ő is a bandához tartozik?
– Bizony attól tartok. Eleinte azt hittem, hogy talán erőszakkal tartják ott, de úgy látszik tévedtem, mert akkor nem szaladt volna vissza. Eljöhetett volna és mégis visszament
Sir James elgondolkozva bólintott
– Mit is mondott? Hogy vissza akar menni Marguerite-hez?
– Igen, méltóságos uram. Azt hiszem Mrs. Vandemeyerre gondolt
– Mrs. Vandemeyer mindig Rita Vandemeyemek írta a nevét A barátai is mind Ritának hívták. Én mégis azt hiszem, hogy a lány Marguerite-nek szólította, nem pedig a becéző nevén. Amikor hozzá akart szaladni a lány, Mrs. Vandemeyer már halott volt, vagy talán éppen haldoklott. Különös! Egy-két dolog van, amit nem egészen értek, így például azt hogy egyszerre úgy megváltozott a viselkedésük magával szemben, igaz, átvizsgálták a házat?
– Igen, méltóságos úr. De ők akkorra már elkotródtak.
– Természetesen – szólt Sir James szárazon.
– És semmit, de semmit nem hagytak hátra.
– Vajon... – az ügyvéd elgondolkozva dobolt az asztalon.
Volt valami a hangjában, amitől Tommy felkapta a fejét. Vajon ennek az embernek a szemei találtak volna valamit ott, ahol ók nem láttak semmit? Ösztönszerűen mondta:
– Bár ott lehetett volna méltóságos uram, hogy megnézze a házat!
– Szerettem volna ott lenni – szólt Sir James nyugodtan. Egy pillanatig hallgatagon ült ott- Aztán fölnézett. – És azóta? – kérdezte. – Mit művelt azóta?
Tommy egy pillanatra értelmetlenül bámult rá. Aztán jutott csak eszébe, hogy hát persze, hiszen az ügyvéd nem tudja.
– Elfelejtettem, hogy nem tudja, mi történt Tuppence-szel – mondta lassan. A rettentő aggodalom, melyet rövid időre a háttérbe szorított az izgató hír, hogy Jane Finn végre megkerült, most ismét erőt vett rajta.
Az ügyvéd hirtelen letette a kést és a villát
– Történt valami miss Tuppence-szel? – kérdezte élesen.
– Eltűnt. – szólt Július.
– Mikor?
– Egy hete.
– Hogyan?
Olyanok voltak Sir James kérdései, mint a kardcsapások. Élesen, keményen csattogtak. Július és Tommy egyesült erővel elmesélték az utolsó hét eseményeit és sikertelen nyomozásuk történetét.
Sir James rögtön rátapintott a leglényegesebbre.
– Sürgöny? Es a maga neve volt aláírva? Eleget tudtak mindkettőjükről arra, hogy ezt megtehessék. Mivel nem tudták, hogy maga mi mindent tapasztalt vagy látott ott abban a házban, ezért, ahogy maga megszökött, ők rögtön tőrbe csalták miss Tuppence-t, hogy így hallgatásra kényszeríthessék magát. A lány most túsz a kezükben.
Tommy bólintott
– Én is éppen így gondoltam, méltóságos uram.
Sir James fürkésző tekintete Tommyra szegeződött:
– Maga is így értelmezte az eseményeket? – kérdette.
- Nem rossz, igazán nem rossz. Az a legkülönösebb az egészben, hogy nem tudtak semmit magáról, amikor először elcsípték. Egészen bizonyos benne, hogy nem árulta el valami úton-módon azt, hogy kicsoda?
Tommy a fejét rázta.
– Így van ez – szólt Július és bólintott. – Ezért hiszem, hogy kellett valakinek lennie, aki fölvilágosította őket... Ez pedig legkorábban vasárnap délután történhetett.
– Igaz, de ugyan ki lehetett a besúgó?
– Természetesen a mindenható és mindent tudó Mr. Brown!
Kissé csúfondáros hangon mondta ezt az amerikai, és Sir James erre hirtelen felkapta a fejét.
– Ön tehát nem hisz Mr. Brownban, Mr. Hersheimmer? – kérdezte komolyan.
– Nem méltóságos úr, nem hiszek benne – felelt az ifjú amerikai, határozottan hangsúlyozva minden egyes szói. – Legalábbis nem hiszek benne, mint élő emberben. Mr. Brownt csak kitalálták, hogy vele, mint mumussal, ijesztgessék a gyerekeket. Ennek a társaságnak igazi feje az az orosz pasas, az a Kamenin. Van annak elég esze, hogy akár három országban is egyszerre irányítson forradalmakat, ha kedve tartja. Whittington valószínűleg az angol csoport vezetője.
– Nem osztom a véleményét – felelte Sir James röviden –, szerintem Mr. Brown valóban élő ember. – Most Tommy felé fordult: – Nem nézte meg véletlenül, hogy hol adták föl a sürgönyt?
– Nem bizony, méltóságos úr, nem néztem meg.
– Hm. Itt van magánál?
– Fenn van, méltóságos uram, a kézitáskámban.
– Alkalom adtán szeretném látni. Nem sürgős- Már el vesztegettek egy egész hetet – Tommy csüggedten hajtotta le a fejét – most már egy-két nap nem játszik szerepet Először rniss Jane Finn-nel fogunk törődni. Aztán hozzálátunk és kiszabadítjuk rniss Tuppence-t Nem hiszem, hogy rabságában valami közvetlen veszély fenyegetné. Legalábbis addig, amíg nem tudják, hogy a kezünkben van jane Finn és hogy visszanyerte az emlékezőtehetségét Ezt mindenesetre titokban kell tartanunk. Megértették?
A két barát helyeselt aztán megállapították a holnapi találkozás idejét, mire a nagy jogász elbúcsúzott
Tíz órakor a két ifjú már a találka helyén volt Sir James az ajtóban csatlakozott hozzájuk. Csak Ő nem látszott izgatottnak. Bemutatta a két fiatalembert az orvosnak.
– Mr. Hersheimmer... Mr. Bercsford..., dr. Roylance..., hogy van a beteg?
– Elég jól. Nyilván nincs fogalma az idő múlásáról. Azt kérdezte ma reggel, hogy hányan menekültek meg a Lusitaniáról és hogy benne van-e már az újságokban? Ez természetesen várható volt. De úgy látszik, van valami, ami bántja.
– Azt hiszem, ezen mi majd fogunk tudni segíteni. Felmehetünk?
– Hogyne.
Tommy szíve gyorsabban vert, amint az orvos után fölmentek a lépcsőn. Végre Jane Finn! A régóta keresett, a rejtélyes Jane Finn! Hányszor siklott már ki a kezükből. Milyen lehetetlennek látszott már a vállalkozásuk! És most itt, ebben a házban fekszik az a lány, aki kezében tartja Anglia jövőjét. Itt van, és csodálatos módon visszatért az emlékezőtehetsége. Tommy halkan nyögött. Ha most Tuppence itt lehetne mellette, hogy osztozzék együttes vállalkozásuk dicsőséges befejezésének örömében! Aztán elhatározta, hogy nem gondol Tuppence-re. Mind jobban és jobban bízott Sir Jamesben. Íme, itt van ez a nagy ember, neki kétségtelenül sikerülni fog előkeríteni Tuppence-t, akárhol van is a lány. Időközben pedig itt van Jane Finn! Hirtelen valami szörnyű rémület fogta el. Túlságosan könnyű volt ez a dolog... Hátha, mire bemennek már csak halottat találnak... őt is megöli Mr. Brown láthatatlan keze...
A következő pillanatban már nevetett ezeken a rémregénybe való képzelődéseken. Az orvos kinyitotta az egyik szoba ajtaját és ők bementek. A fehér ágyon bekötözött fejjel feküdt a lány. Az egész jelenetben volt valami meseszerű, hogy csaknem színpadi jellege lett – mintha valami igen jó rendezőnek a munkája volna!
A lány tágra nyílt, csodálkozó szemekkel nézett hol az egyikre, hol a másikra. Sir James szólalt meg elsőnek.
– Miss Finn – szólt –, ez itt az unokafivére, Mr. Július P. Hersheimmer.
A lány kissé elpirult, amikor Július odalépett hozzá és megfogta a kezét.
– Hogy vagy, kedves Jane húgom? – kérdezte könnyedén.
De Tommy azért mégis hallotta, hogy kicsit remeg a hangja.
– Igazán te vagy a Hiram bácsi fia? – kérdezte a lány csodálkozó hangon.
A nyugatról jövők meleg kiejtésével beszélt, és volt valami a hangjában, ami rögtón megkapta az embert. Tommynak valahogy ismerősnek tetszett ez a hang, de oly lehetetlennek tartotta ezt a visszaemlékezést, hogy gondolni sem akart rá.
– Bizony.
– Sokszor olvastunk Hiram bácsiról a lapokban – folytatta a lány, lágy halk hangján, – De sohase hittem, hogy találkozni fogok veled. Anyám azt gondolta, hogy Hiram bácsi soha nem fog kibékülni vele.
– Bizony, az öreg úr olyan is volt- vallotta be Július-, de az új nemzedék már egész másként gondolkozik. Nem tudja, mit kezdjen a családi viszályokkal. Ahogy vége volta háborúnak, első dolgom volt, hogy téged megkeresselek.
A lány arcán árnyék suhant végig.
– Az előbb mindenféléket mondtak nekem... rettenetes dolgokat... hogy elveszett az emlékezőtehetségem és hogy évek múltak el, amelyekről soha nem fogok tudni. Esztendők vesztek el így az életemből.
– Ezt te magad nem tudtad?
Tágra nyíltak a lány szemei.
– Hát nem bizony. Nekem úgy rémlik, hogy csak most, az előbb helyeztek el nagy sietve abba a mentőcsónakba. Most is magam előtt látom az egészet – Megborzadva hunyta le a szemét Július ránézett Sir Jamesre, aki bólintott a néma kérdésre.
– Ne aggódj, hidd el nem éri meg – szólalt meg most Július. – Nézd Jane, most van valami, amit meg szeretnénk kérdezni tőled. Volt valaki azon a hajón, aki nagyon fontos iratokat vitt magával és a nagyfejűek ebben az országban azt hiszik, hogy ezeket az iratokat neked adta át. Igaz?
A lány habozott és a másik két férfire nézett. Július megértette.
– Mr. Beresfordot az angol kormány bízta meg, hogy szerezze vissza azokat az iratokat. Sir James Peel Edgerton pedig képviselő az angol parlamentben, és beállhatna a kormányba a nagyfejűek közé, ha kedve tartaná. Neki köszönhetjük, hogy végül is megtaláltunk téged. Szóval elmondhatod nekünk az egész történetet, elejétől végig. Neked adta Danvers az iratokat?
–I… Igen. Azt mondta, hogy jobb lesz, ha nálam lesznek, mert először az asszonyokat és gyerekeket fogják megmenteni.
– Erre gondoltunk mi is – szólt közbe Sir James.
– Danvers azt mondta, hogy nagyon fontosak, hogy ezeken múlik a szövetségesek sorsa. Dehát, ha mindez már olyan régen volt, és ha vége van a háborúnak, akkor most már mi jelentősége lehet?
– Tudod, folyton megismétlődik a történelem körforgása, Jane. Eleinte nagy riadalom volt azokért az iratokért, aztán közben nem kellettek senkinek, és most megint elölről kezdődött az egész izgalom, de egészen más okból. Szóval ideadhatod az iratokat minden további nélkül?
– Csakhogy nem tudom odaadni őket
– Micsoda?
– Nincsenek nálam.
– Nincsenek... nálad? – Július szünetel tartott a szavak közt, hogy jobban hangsúlyozza őket.
– Nincsenek... – eldugtam őket-
– Eldugtad?
– Igen. Félni kezdtem. Úgy éreztem, hogy figyelnek az emberek. Megijedtem... nagyon megijedtem. – Kezével végigsimított a homlokán. – Ez csaknem az utolsó dolog, amire emlékszem... aztán felébredtem itt, a kórházban...
– Folytassa csak – kérte Sir James nyugodt, határozott hangján – mire emlékszik?
A lány engedelmesen feléje fordult.
– Hollyheadnél volt. Arrafelé jöttem... nem emlékszem, hogy miért...
– Az nem baj. Mondja csak tovább.
– A kikötő zűrzavarában elosontam. Nem látott senki. Autóba ültem. Megmondtam a sofőrnek, hogy hajtson ki a városból. Mire kiértünk a házak közül, figyelni kezdtem, nem jött-e utánam más autó. Láttam, hogy valami ösvény tér le az útról. Megmondtam a sofőrnek, hogy várjon.
Elhallgatott, aztán kis idő múlva folytatta.
– Az Ösvény sziklák közt vezetett le a tengerpartra, nagy sárga virágú bokrok virítottak jobbra-balra... olyanok voltak, minta sárga tűznyelvek. Körülnéztem. Senki nem volt a láthatáron. De fejmagasságban láttam valami nyílást a sziklában. Egészen kicsi volt... alig fért be rajta a kezem, de láttam, hogy elég mély. Levettem nyakamról a viaszosvászonba kötött csomagot és betaszítottam, amilyen mélyen csak tudtam. Aztán pár ágat téptem a bokrokról... jaj, de nagyon szúrtak!... és betömtem velük a nyílást, úgy hogy nyoma sem látszik semmiféle lyuknak. Jól megjegyeztem a helyet, körülnéztem és mindent megfigyeltem, hogy újra megtalálhassam. Éppen az Ösvény szélén különös alakú szikla állt, ránézve olyan, mint valami szolgáló kutya. Aztán visszamentem az országútra. Az autó még mindig ott állt és várt. Visszahajtattam a városba, és éppen hogy elértem a vonatot. Kicsit röstelltem magamban, hogy így féltem... hátha csak képzelődés volt, hogy megfigyelnek!... de aztán láttam hogy a velem szemben ülő férfi int szemével a mellettem ülő nőnek és akkor megint megrémültem és csak annak Örültem, hogy az iratok már biztonságban vannak. Kimentem a folyosóra, friss levegőt szívni. Gondoltam, hogy észrevétlenül átsurranok a szomszéd vagonba. De az a nő visszahívott, azt mondta, hogy elvesztettem valamit, és amikor lehajoltam, hogy megnézzem, hatalmas ütést éreztem... itt. – Kezével a tarkójára mutatott – Aztán nem emlékszem semmi másra, mindaddig, míg itt a kórházban fel nem ébredtem.
Elhallgatott és pár pillanatig senki se beszélt. Végre Sir James törte meg a csöndet.
– Köszönjük, miss Finn. Remélem, nem fárasztotta ki a beszéd?
– Óh, nem! Kicsit fáj a fejem, de különben igen jól vagyok.
Július odalépett hozzá és ismét megfogta a kezét.
– A viszontlátásra, kis húgom. Most elmegyek és megkeresem azokat az iratokat, de aztán egy-kettőre visszajövök és elviszlek autón Londonba. Ott aztán majd gondoskodom róla, hogy jól mulass, mielőtt hazamennénk az Egyesült Államokba! Komolyan mondom... hát csak igyekezzél minél hamarább meggyógyulni!

Huszadik fejezet – KÉSŐ MÁR...

Amikor kiértek az utcám, megálltak, hogy megbeszéljék a legközelebbi teendőket. Sir James elővette az óráját.
– A hollyheadi vonat 12.14-kor megáll Chesterben – mondta. – Ha most rögtön megy, akkor azt hiszem, még eléri a csatlakozást.
Tommy csodálkozva felnézett, nem értette a dolgot.
– Ennyire sürgősnek tartja, méltóságos uram? Hiszen ma még csak 24-ike van!
– Ki korán kel, aranyat lel – vágott közbe Július, mielőtt az ügyvéd bármit is mondhatott volna. – Most rögtön útnak indulunk és megkeressük a rejtett kincset.
Sir James összeráncolta a homlokát.
– Szeretnék magukkal menni, de sajnos, beszélnem kell valami gyűlésen ma kettőkor. Igazán sajnálom.
Hallatszott a hangján, hogy nem szívesen mond le az útról. Július viszont nyilván nem bánta, hogy csak ketten mennek.
– Hiszen nem lesz valami nagyon nehéz dolog ez a része az ügynek – mondta.
– Remélem – mosolygott Sir James.
– Világos. Mi is történhetnék? – vélte Július könnyedén.
– Ön még nagyon fiatal, Mr. Hersheimmer – csóválta a fejét Sir James komolyan. – Majd ha olyan öreg lesz, mint én, tudni fogja, hogy sohasem szabad alábecsülnie az ellenfelét
Nagyon komolyan beszélt, és bár Tommynál meg is volt a kívánt hatása, Július nem vette komolyan.
– Azt hiszi, hogy Mr. Brownt hirtelen megjelenik és közbelép?- Nos, hát majd én is készenlétben leszek. – A zsebére ütött. – Van nálam fegyver. Ez a kicsike mindig velem van. – Kihúzta igen fenyegető kinézésű revolverét és szeretettel végigsimított rajta, mielőtt ismét vissza süllyesztette a zsebébe. – De most az egyszer nem lesz rá szükség. Nincs senki, aki értesíthetné Mr. Brownt.
Sir James vonogatta a vállát.
– Nem volt senki, aki értesíthette volna Mr. Brownt arról hogy Mrs. Vandemeyer el akarja árulni. És mégis Mrs. Vandemeyer úgy halt meg, hogy nem szólt egy szót se. 
Július most az egyszer adós maradt a válasszal, de Sir James sem beszélt már olyan komoly hangon, amikor folytatta.
– Csak figyelmeztetni akarom magukat, hogy ügyeljenek. Isten velük, és sok szerencsét! Legyenek óvatosak, ha egyszer a kezükben vannak az iratok. Ha azt hiszik, hogy a nyomukban van valaki, pusztítsák el az iratokat azonnal. Sok szerencsét kívánok. Most minden maguktól függ.
Mindkettőjükkel kezet fogott.
Tíz perccel később a két fiatalember a chesteri vonat egyik első osztályú fülkéjében ült
Jó ideig mindketten hallgattak. Végre Július törte meg a csendet. Tommyt teljesen váratlanul érte Július első kérdése.
– Mondja – kérdezte az amerikai elgondolkozva –, megtörtént már magával, hogy belebolondult valami lánynak a csinos arcába és aztán úgy viselkedett, mint valami sült bolond?
Tommy az első pillanatban csak csodálkozni tudott, aztán magába szállt és végigkutatta a múltját
– Nem mondhatnám – felelte végre. – Legalább is nem emlékszem. Miért kérdi?
– Mert két hónap óta mást se tettem, mint szentimentális szamárságokat forgattam a fejemben Jane-nel kapcsolatban. Ahogy megláttam a fényképét megmozdult valami a szívemben úgy, ahogy a regényekben írják. Kicsit szégyellem bevallani, de azzal a föltett szándékkal jöttem át ide, hogy megkeresem Jane-t és aztán, mint Mrs. Július P. Hersheimmert viszem haza!
– Óh! – szólt Tommy elcsodálkozva.
Július hirtelen kinyújtva keresztbevetett lábait, folytatta:
– Ebből látszik, hogy micsoda hülyeségekre képes az ember! Csak éppen hogy ránéztem az igazi lányra és már kigyógyultam az ábrándjaimból!
Tommy nem talált szavakat és megint csak annyit tudott mondani, hogy: Óh!
– Ezzel persze, nem akarok semmi rosszat mondani Jane-ről – folytatta a másik. – Nagyon kedves lány és bizonyára lesz, aki egy-kettőre beleszeret.
– Nagyon csinosnak találtam – szólt Tommy, akinek végre sikerült rendes mondatot kinyögnie.
– Persze, hogy az. De semmit nem hasonlít a fényképéhez. Azaz, jobban mondva, van hasonlatosság-., természetesen, kell is hasonlítania, mert hiszen rögtön megismertem. Ha legelőször, sok ember közt láttam volna meg, akkor is azt mondtam volna, hogy „már láttam ennek a lánynak az arcát valahol". De volt valami abban a fényképben, ami hiányzik ebből a lányból. – Július nagyot sóhajtva rázta a fejét – Furcsa dolog az a romantika!
– Bizony furcsa, ha megtörténhetik, hogy szerelmes valakibe, mikor Angliába érkezik, és aztán két héten belül megkéri valaki másnak a kezét – csapott le rá Tommy hűvösen.
Júliusban volt annyi tisztesség, hogy zavarba jött.
– Hát, tudja, a dolog úgy volt – kezdte magyarázni –, hogy belefáradtam már a keresésbe, ügy éreztem, hogy soha nem találom meg Jane-t, és hogy különben is tiszta bolondság az egész. És aztán. Hát, például, a franciák sokkal okosabbak az ilyesmiben. Nálunk a romantika és a házasság külön lapra tartozik...
Tommy elpirult,
– A fenébe is! Ha ez... 
Július gyorsan közbevágott.
– Lassabban, lassabban. Nem úgy értettem, ahogy maga magyarázza. Azt hiszem, az amerikaiaknak általában Szigorúbb erkölcsi felfogásuk van, mint másoknak, sőt szigorúbb, mint maguknak, angoloknak is. Azt akartam csak mondani, hogy a franciáknál a házasság kérdését bizonyos üzleti szellemmel intézik. Ha találnak két embert, akiről azt hiszik, hogy megfelelnek egymásnak, akkor először is a dolog pénzügyi részét tartják szem előtt és határozottan üzleti érzékkel, praktikusan bonyolítják le az egészet.
– Szerény véleményem szerint – szólt Tommy –, az a baj, hogy manapság mindannyian csak az üzletre gondolunk. Fene sok az üzleti érzékünk. Mindjárt azt kérdezzük: .Jó bolt lesz-e ebből?" Elég cudarok e téren a férfiak, de a lányok még rajtuk is túltesznek!
– Csak nyugodtan, barátom, ne tüzeljen úgy.
– De igen is tüzelek! – mérgelődött Tommy.
Július ránézett és úgy vélte, hogy jobb lesz, nem bolygatni ezt a témát.
Tommynak aztán bőven volt ideje megnyugodni Hollyheadig, és mikor végre odaértek, ismét a rendes, jókedvűen vigyorgó Tommy szállt ki a vonatból.
Miután megbeszélték a dolgot és alaposan megnézték az autótérképet, nagyjából megegyeztek az irányt illetőleg és minden további nélkül taxit béreltek. Kihajtattak a Treaddur Bay felé vezető úton, kiadván a sofőrnek az utasítást, hogy szép lassan hajtson. így aztán alaposan megfigyelhették az utat, vigyázva, hogy el ne hajtsanak a ki. Ösvény mellett. Alighogy elhagyták a várost, már látták is a kis ösvényt, és Tommy gyorsan megállíttatta a kocsit. Csak úgy félvállról megkérdezte a sofőrt, hogy ez az út a tengerpartra vezet-e, és az igenlő válasz után szép borravalóval elbocsátotta a sofőrt.
A következő pillanatban a taxi lassan visszament Hollyheadbe. Tommy és Július szemmel tartották, míg az egyik kanyar mögött végleg eltűnt. Aztán a keskeny ösvény felé indultak.
– Remélem, hogy ez az – kételkedett Tommy. – Számtalan ilyen ösvénynek kell itt lennie.
– Egész bizonyosan ez a mi ösvényünk – erősködött Július. – Csak nézzen körül. Emlékszik, mit mondott Jane a sárgán nyíló bokrokról?
Tommy körülnézett Az ösvénytől jobbra-balra sárgán nyíló virágtenger őt is meggyőzte.
Libasorban mentek be. Július ment elöl. Tommy kétszer is nyugtalanul hátranézett. Július megfordult.
– Mi az?
– Nem tudom. Valami különös érzés- Folyton azt képzelem, hogy valaki a nyomunkban van.
– Az lehetetlen – jelentette ki Juliul határozottan. – Ha itt lenne valaki, akkor látnánk.
Tommy kénytelen-kelletlen elismerte, hogy Júliusnak igaza van. Nyugtalansága azonban mégis egyre fokozódott. Önkéntelenül is gyötörte a szorongató érzés, hogy az „ellenfél" mindentudó.
– Az igazat megvallva, nem bánnám, ha az a mókus tényleg eljönne – szólt Július és barátságosan megtapogatta a zsebét. – Ez a kicsike itt határozottan vágyik egy kis mozgásra!
– Mindig magával viszi mindenüvé? – kérdezte Tommy kíváncsian.
– Legtöbbször. Sose tudhatja az ember, hogy mi történik.
Tommy tiszteletteljesen hallgatott. Meghajlott a „kicsike" tekintélye előtt. A „kicsike" hatása alatt, mintha jobban elmaradna mögöttük a fenyegető Mr. Brown képzete is-
Az ösvény most a szikla szélén, a tengerparton húzódott végig. Július egyszerre csak oly hirtelen megállt, hogy Tommy beleszaladt.
– Mi történt? – kérdezte.
– Ide nézzen. Ezek után már semmin se csodálkozom!
Tommy odanézett. Hatalmas szikla állott ki a többi közül, félig eltorlaszolva az utat. A szikla kétségtelenül bámulatosan hasonlított valami szolgáló foxterrierhez.
– Hát igen... de hiszen ezt vártuk, nem? – kérdezte Tommy minden nagyobb lelkesedés nélkül.
Július szomorúan nézett Tommyra és a fejét rázta, ekkora részvétlenség láttára.
– Angol hidegvér! Hát persze, hogy ezt vártuk... de hát azért mégis csak óriási, hogy valóban itt van, és éppen azon a helyen ül, ahol a leírás szerint ülnie kell!
Tommy hidegvére talán nem is volt olyan természetes, mint amilyennek látszott, mert most nyugtalanul megmozdult.
– Gyerünk tovább! Mi lesz azzal a nyílással a sziklában?
Alaposan megnézték a sziklafal oldalát. Tommy hallotta saját hangját, amint meglehetős hülyén kijelenti:
– Az ágak már nem lesznek ott ennyi év után.
És Július ünnepélyes komolysággal felelt
– Ebben igaza van.
Egyszerre csak Tommy remegő kézzel rámutatott a sziklára.
– Nem lehetne ott az a hasadék?
Július megrendülve felelt.
– Ez az... egészen bizonyos! Egymásra néztek.
– Mikor Franciaországban voltam – szólt Tommy visszagondolva háborús élményeire – a bajtársam, ahányszor elfelejtett valamit, mindig azt mondta, hogy valami furcsát érez a belső részében... Mindig azt hittem, hogy hazudik. De akár érezte a fiú, akár nem, most látom, hogy
ez az érzés nem hazugság. Mert most én is érzem.
Rémülettel, szenvedélyesen nézett rá a sziklára.
– A fene egye meg! – kiáltotta. – Hiszen ez lehetetlen! Öt év! Még elgondolni is! Itt jártak a környék összes kirándulói, a madárfészkeket kereső gyerekek, ezer számra mászkáltak itt az emberek! Nem is lehet itt! A valószínű ség száz az egy ellen az, hogy nincs itt! Nem is lehetséges!
Tommy valóban úgy érezte, hogy lehetetlen, hogy most megtalálja az iratokat... talán leginkább azért, mert nem tudta elhinni, hogy neki sikerüljön az, ami annyi más embernek nem sikerült! Igen könnyen ment az egész, azért is volt lehetetlen. Bizonyosan üres lesz a rejtekhely.
Július ránézett Tommyra és elmosolyodott.
– Most már magát is cserben hagyta az a híres angol hidegvére – bólintott elégedetten. Hát gyerünk! – Belenyúlt az üregbe és savanyúan nézett hátra. – Szűk kis üreg-Jane keze, úgy látszik, jóval kisebb, mint az enyém. Nem találok semmit... de, hopp! Hát ez mi?... Hó-rukk!
És vígan lobogtatott valami színehagyott kis csomagot a kezében. – Ez az, kétségtelenül ez az. Viaszosvászonba varrva. Fogja csak meg, amíg kiveszem a bicskámat.
Ami hihetetlennek látszott, íme, megtörtént. Tommy gyöngéden szorongatta kezében a drága kis csomagot. Tehát sikerült!
– Furcsa – motyogta elgondolkozva –, azt hinné az ember, hogy az öltések közben elrohadtak. Pedig egészen olyanok, mintha tiszta újak lennének.
Gondosan fölvágták az öltéseket és fölhasították a viaszosvásznat. Belül apróra Összehajtott papírlapot találtak. Remegő ujjakkal bontották ki.
Tiszta fehér papírlap volt!
Értetlenül bámultak egymásra. Július szólalt meg elsőnek.
– Talán csak arra volt jó Danvers, hogy félrevezesse az ellenséget?
Tommy a fejét rázta. Nem tetszett neki ez a megoldás. Egyszerre csak fényes ötlete támadt és vígan mondta:
– Megvan! Láthatatlan tintával írták!
– Gondolja?
– Mindenesetre érdemes megpróbálni. Melegítésre rendesen látható lesz, az ilyen írás. Keressünk néhány száraz ágat. Tüzet gyújtunk.
Apró ágakat, száraz faleveleket szedtek össze és pár perc múlva vígan lobogott a tűz. Tommy a láng fölé tartotta a papírlapot, mely a melegtől lassan meghajlott. Különben nem történt semmi.
De egyszerre csak Julius megragadta Tommy karját és rámutatott arra a helyre, ahol halványan, barnán kezdett előtűnni valami írás.
– Hurrá! Megvan! Gratulálok ehhez az ötlethez, nagyszerű! Nekem soha nem jutott volna eszembe! – ujjongott lelkesülten.
Tommy pár percig még a meleg fölé tartotta a papírlapot aztán mikor azt gondolta, hogy a meleg már megtette a magáét, elhúzta. A következő pillanatban elkiáltotta magát.
Keresztbe írva a papírlapon, szép rendes barna nyomtatott betűkkel, a következő szavak állottak:
„Szívélyes üdvözlettel – Mr. Brown-"

Huszonegyedik fejezet – TOMMY FÖLFEDEZ VALAMIT

Pár pillanatig bambán bámultak egymásra. Oly váratlan volt ez a csapás, hogy szólni sem tudtak. Mr. Brown, valami úton-módon, érthetetlenül, megelőzte őket- Tommy nyugodtan fogadta a vereséget. Július nem.
– Hogy a fenébe tudott megelőzni bennünket? Ezt nem bírom megérteni! – szólt végül.
Tommy a fejét csóválta és lemondó hangon jegyezte meg:
– Ez megmagyarázza, hogy miért voltak olyan újak az öltések. Kitalálhattuk volna...
– Bánja a fene az öltéseket – mérgelődött Július. – Hogy tudott bennünket megelőzni? Amennyire csak sietni lehetett, hát mi siettünk. Teljes lehetetlenség volt hamarább itt lenni, mint mi. És különben is, honnan tudta? Azt hiszi, hogy volt magnetofon Jane szobájában? Persze, ez az! Magnetofon!
De Tommy józan esze rögtön rámutatott a föltevés lehetetlenségére.
– Senki se tudhatta előre, hogy Jane éppen abban a házban lesz és még kevésbé, hogy abban a szobában fog lakni.
– Igaz – bólintott Július. – Hát akkor valamelyik ápolónő árult el... bizonyosan hallgatózott az ajtónál. Mit szól ehhez?
– Olyan mindegy, akár így volt, akár úgy – vélte Tommy fáradtan. – Az is lehet, hogy Mr. Brown már néhány hónappal ezelőtt tudott az iratokról és elvitte őket... Nem, ez nem lehetséges! Mert akkor rögtön nyilvánosságra hozták volna.
– Az bizonyos! Nem, ma előzött meg minket valaki egy-két órával. De, hogy hogyan csinálták, azt nem tudom megérteni és ezért mérgelődöm.
– Bár itt lett volna velünk Peel Edgerton – szólt Tommy elgondolkozva.
– Miért? – Július nagyot nézett. – Mire ideértünk, már úgyis késő volt
– Igen... – Tommy habozott. Nem tudta megmagyarázni, hogy mit érez. nem tudta megmondani, hogy miért van az az érzése, hogy a hírneves királyi tanácsos jelenléte megakadályozta volna a katasztrófát. Megint csak visszatért előbbi álláspontjára. – Hiába vitatkozunk azon, hogy hogyan történt Megbuktunk. Vége. Én most már csak egy dolgot tehetek.
– És az?...
– Visszamegyek Londonba, mert amilyen gyorsan csak lehet, Mr. Carterrel tudatni kell ezt. Most már csak órák kérdése az egész, a csapás elkerülhetetlen. De Mr. Carternek tudnia kell, hogy el legyen készülve a legrosszabbra.
Kellemetlen feladat volt, de Tommy bátran állott elébe. Jelentést kell tennie Mr. Carternek, és meg kell mondania, hogy nem sikerült teljesítenie a vállalt feladatot. Aztán vígé. Tommy az éjféli vonattal ment Londonba. Július Hollyheadben akarta tölteni az éjszakát.
Fél órára rá, hogy Londonba megérkezett, Tommy fáradtan és sápadtan állott a főnöke előtt
– Eljöttem jelentést tenni, méltóságos uram. Nem sikerült a vállalkozásom... egyáltalában nem sikerült.
Mr. Carter szúrós tekintettel végigmérte a fiút
– Azt akarja ezzel mondani, hogy a szerződés.
– Mr. Brown kezében van, méltóságos uram.
– Ah! – szólt Mr. Carter csendesen. Nem rándult meg egy arcizma sem, de bármily nyugodtak maradtak a vonásai, Tommy mégis meglátta szemében az elkeseredést. Hz mindennél jobban meggyőzte Tommyt arról, hogy most már teljesen reménytelen a helyzet
– Hát – szólt Mr. Carter egy-két pillanat múlva – azért nem szabad elvesztenünk a bátorságunkat. Mégis jó, hogy legalább bizonyosat tudok. Meg kell tennünk mindent, amit lehet
Tommy agyán átvillant a gondolat: a helyzet teljesen reménytelen és Mr. Carter tudja, hogy az! Mr. Carter Tommyra nézett
– Ne bánkódjék annyira, fiam – szólt barátságosan –, hiszen megtette a magáét. Ellenfele egyike a mai idők legokosabb és legravaszabb elméinek. És maga igazán közel járt a sikerhez. Ezt ne felejtse el.
– Köszönöm, méltóságos uram. Igen nagyra becsülöm, hogy ezt mondja.
– Önmagamnak teszek szemrehányásokat Folyton csak önmagamat hibáztatom, mióta ezt a másik hírt megtudtam.
Volt valami Mr. Carter hangjában, amire Tommy felfigyelt. Újabb rémület fogta el Tommyt, és gyorsabban vert a szíve, amikor megkérdezte:
– Van még... valami más hír is, méltóságos uram?
– Sajnos – szólt Mr. Carter komolyan. Kinyújtotta kezét és felvette az egyik papírlapot az asztalról.
– Tuppence?...- kérdezte Tommy halkan.
– Olvassa el saját maga.
A géppel írt betűk boszorkánytáncot jártak Tommy szeme előtt. Kis zöld kalapról szólt a leírás és valami kabátról, aminek a zsebében P. L, C. betűkkel hímzett zsebkendőt talállak. Tommy szemei rémült kérdéssé] szegeződtek Mr. Carterre. És Mr. Carter felelt.
– Partra mosta a tenger Yorkshire-ben... Ebury mellett. Attól tartok, mintha itt bűntény történt volna.
– Úristen! – kiáltott Tommy rémülten. – Tuppence! Azok az ördögök... nem nyugszom addig, míg bosszút nem álltam rajtuk! A nyomukban leszek, és addig fogom...
Torkán akadt a szó, amint Mr. Carter résztvevő, sajnálkozó tekintetével találkozott a szeme.
– Teljesen megértem magát, édes fiam. De hiábavaló minden. Ok nélkül fogja elprédálni minden energiáját. Talán kegyetlennek hangzik a tanácsom, de mégis azt kell mondanom, hogy le kell számolnia azzal, amit elvesztett. Az idő irgalmas. Majd el foga felejteni.
– Elfelejteni Tuppence-t? Soha!
Mr. Carter a fejét rázta.
– Most azt hiszi. Még gondolni is rossz erre... az a bátor, kiesi lány! Borzasztóan bánom az egészet... rettenetesen bánom.
Tommy összerezzent és magához tért.
– Túlságosan igénybe veszem az idejét, méltóságos uram – szólt, magára erőszakolt nyugalommal. – Nincs oka önmagát hibáztatnia. Bizonyára gyerekes bolondság volt tőlünk, hogy magunkra vállaltuk ezt a feladatot. Méltóságos uram eléggé figyelmeztetett bennünket a veszélyre. Bár adta volna Isten, hogy én legyek az, akinek bűnhődnie kell a bolondságunkért. Isten vele, méltóságos uram.
Amikor ismét visszaért a Ritzbe, Tommy gépiesen összecsomagolta a holmiját – nem volt sok bepakolni való – és közben messze jártak a gondolatai. Még most sem értette, hogyan történhetett, hogy rendes, derűs kis élete egyszerre ily tragikussá vált... Milyen vígan voltak mindig ketten Tuppence-szel! És most – óh, nem lehet –, nem lehet elhinni – nem is igaz... Tuppence – meghalt?!... Kicsi Tuppence, az ő kicsattanó életkedvével!... Ez csak álom lehet, rettenetes, rossz álom. Semmi más.
Levelet hoztak Tommynak, Peel Edgerton írt pár résztvevő szót. Az újságból tudta meg a hírt. (A lapok nagybetűs címmel közölték: VOLT VÖRÖSKERESZTES ÁPOLÓNŐ ELTŰNT. FÉLŐ, HOGY VÍZBEFÚLT.) A levél végén Sir James állást ajánlott Tommynak Argentínában, ahol kiterjedt birtokai voltak.
– Jólelkű öreg úr – motyogta Tommy, amint félredobta a levelet.
Kinyílt az ajtó és Július, szokott viharos modorával, berobogott. A kezében nyitott újságot tartott.
– Mondja, mit jelentsen mindez? Úgy látszik valami őrültséget képzelnek Tuppence-ről.
– Igaz, amit írnak – szólt Tommy nyugodtan.
– Gondolja, hogy végeztek vele?
Tommy bólintott.
– Mikor kezükben volt a szerződés, bizonyára nem volt többé szükségeik rá és féltek tőle... nem merték szabadon engedni.
– Az ördögbe is! – szólt Július. – Kicsi Tuppence! – Az igaz, hogy nálánál bátrabb lányt...
De Tommy nem bírta tovább, mintha valami megszakadt volna benne. Felugrott.
– Ugyan menjen a fenébe! Mindegy magának az egész. Maga csak feleségül akarta venni, de én szerettem Tuppence-t. Odaadtam volna a lelkemet is érte, csakhogy baj ne érje. Szó nélkül hagytam volna, hogy magához menjen feleségül, mert tudtam, hogy maga mindent megadhat neki, amit pénzzel meg lehet szerezni, és jó dolga lesz, míg nekem nincs egy huncut vasam se. De nem azért hallgattam, tudja, mert nem bántam, hogy mit csinál!
– Nézze... – kezdte Július csöndesen.
– Menjen a pokolba! – csattant fel Tommy elkeseredve. – Nem bírom végighallgatni, hogy maga itt kicsi Tuppence-ről beszél! Menjen és nézzen az unokahúga után! Tuppence az enyém! Én mindig szerettem őt, azóta, hogy mint kisgyerekek együtt játszottunk. Azután felnőttünk és minden a régiben maradt. Soha nem felejtem el azt az időt, amikor kórházban voltam és egyszerre csak bejött azzal a nevetséges ápolónői fítyulával és köténnyel! Azt hittem, valami csoda történt, mikor ápolónői ruhában bejött a lány, akit szerettem...
Most Július hirtelen közbeszólt.
– Ápolónői ruhában?...Hopp! Colney Hatch-be kell mennem! Esküszöm, hogy én láttam Jane-t is ápolónői ruhába. Ez pedig teljesen lehetetlen!... Nem, az ördögbe is, megvan!... Valóban őt láttam beszélgetni Whittingtonnal Boumemouth-ban, abban a szanatóriumban. Ott pedig nem mint beteg volt! Ápolónő volt!... Erre megesküszöm!
– Bizonyosan kezdettói fogva egy húron pendült az egész bandával! – szólt Tommy mérgesen. – Semmin nem csodálkoznék, ha első percben ellopta volna azokat az iratokat Danverstől.
– Vakuljak meg, ha ez igaz! – kiáltotta július magából kikelve. – Jane az én unokahúgom, és nincs nálánál jobb honleány.
– Bánja a fene, hogy mi, de maga menjen el innen! – kiáltotta Tommy éppen olyan hangosan.
A két fiatalember kis híján összeverekedett. De egyszerre, mintegy varázslatra, eltűnt a Július mérge.
– Jól van, fiam – szólt nyugodtan – megyek. Nem haragszom azért, amit mondott. Szerencséről beszélhetünk, hogy megmondta. Én olyan ostoba, hülye szamár voltam, hogy ennél butábbat még képzelni se lehet. Nyugodjék meg – Tommy türelmetlenül intett – megyek most rögtön... megyek a London Észak-Nyugati Pályaudvarra, ha éppen tudni akarja.
– Bánja a fene, hogy hová megy – morgott Tommy.
Ahogy Július mögött becsukódott az ajtó, Tommy visszament a kézitáskájához.
– Kész a csomag – motyogta és csöngetett.
– Vigye le a csomagomat.
– Igenis. Elmegy a nagyságos úr?
– Megyek a fenébe – fakad t ki Tommy, tekintet nélkül a szolgaszemélyzet érzelmeire.
De a szolga csak tiszteletteljesen felelt
– Igenis, nagyságos úr. Hívjak taxit?
Tommy igent intett-
Hová megy most?..- Tommynak fogalma se volt róla. Csak azt tudta, hogy bosszút akar állni Mf. Brownon – különben nem volt semmi terve. Újra elolvasta Sir James levelét, és rázta a fejét. Bosszút kell állnia Tuppence-ért... De azért mégis szép az Öregúrtól.
– Jobb lesz, ha válaszolok rá – gondolta. Az íróasztalhoz ment. Az íróasztalban, ahogy ez már ilyenkor lenni szokott, csupa boríték volt levélpapír azonban egy sem.
Tommy csöngetett. Nem jött senki. Tommy mérgesen türelmetlenkedett. Aztán eszébe jutott, hogy Július nappalijában egész csomó levélpapírt látott. Július bejelentette, hogy azonnal indul, hát nem kell attól tartania, hogy beleszalad. És különben azt se bánja, ha még ott találja. Tommy röstellni kezdte, hogy olyan goromba volt hozzá. Jó öreg Július, igazán türelmesen viselkedett. Ha a szobájában találja, bocsánatot kér tőle.
A szoba azonban üres volt. Tommy az íróasztalhoz ment és kihúzta a középső fiókot. Megakadt a szeme valami fényképen, amit nyilván sietve, fejjel fölfelé, dobott be Július a fiókba. Tommynak gyökeret vert a lába. Kis idő múlva kivette a fényképet, becsukta a fiókot, lassan az egyik karosszékhez ment, leült és még mindig nem tudta levenni szemét a fényképről.
– Ugyan, mit kereshet a francia lánynak, Anette-nek a fényképe Július Hersheimmer íróasztal fiókfában?...

Huszonkettedik fejezet – A DOWNING STREETEN

A miniszterelnök idegesen kopogott íróasztalán. Az arca fáradt és sápadt volt. Ott vette föl a beszélgetés fonalát Mr. Carterrel, ahol abbahagyta.
– Nem értem – mondta –, hát valóban azt hiszi, hogy a helyzet mégse egészen reménytelen?
– Ez a fiú, úgy látszik, azt hiszi.
– Nézzük meg csak mégegyszer a levelét.
Mr. Carter odaadta a levelet- Gyerekes, rendetlen írással volt írva.

„Kedves Mr. Carter!

Valami előadódott, ami tejesen felforgatta eddigi véleményemet. Persze, lehet, hogy ostoba szamár vagyok, de azt hiszem, mégis igazam van. Ha helyesek a következtetéseim, akkor az a látni, akit Manchesterben láttunk, nem az igazi Jane Finn volt. Az egész dolgot előre megrendezték a viaszosvászonba varrt csomaggal együtt azért, hogy elhitessék velünk, hogy elvesztettük a játszmát. Ebből azt következtetem, hogy jó nyomon jártunk, és hogy bizony közel lehettünk a rejtély kulcsához.
Azt hiszem, tudom, hogy hol vannak az iratok. Ez utóbbi, persze, nem egészen bizonyos, de valahogy úgy érzem, hogy eltaláltam. Minden eshetőségre számítva, leragasztott borítékban mellékelem. Arra akarom kérni, hogy ne bontsa ki az utolsó pillanatig, vagyis 28-án éjjeli tizenkét óráig. Mindjárt megérti, hogy miért kérem erre. Látja, azt hiszen, hogy Tuppence megtalált kabátja és kalapja is csak arra volt jó, hogy bennünket rászedjen, és hogy Tuppence épp oly kevéssé hall meg, mint én. Következtetésem ez: végső mentség gyanánt szökni engedik majd Jane Finn-t, abban a reményben, hogy a lány csak színleli, hogy elvesztette az emlékezőtehetsége! és mihelyt szabadnak érzi magát, rögtön odamegy majd, ahová az iratokat elrejtette. Ez, persze, borzasztó kockázattal jár részükről, mert hiszen a lány mindent tud róluk, de elkeseredésükben mindent meg fognak próbálni, hogy megkaparinthassák a szerződést. De ha megtudják, hogy az iratok a kezünkben vannak, annak a két lánynak az élete azután még egy óra hosszáig sem lesz többé biztonságban. Meg kell próbálnom megmenteni Tuppence-t mielőtt Jane kiszabadul.
Szeretném megkapni annak a sürgönynek a másolatát, amit Tuppence-nek a Ritzbe küldtek. Sir James Peel Edgerton azt mondta, hogy méltóságos uram meg tudná szerezni nekem. Sir James hallatlanul okos.
És még valami: kérem, figyeltesse éjjel-nappal a sohoi házat.
Maradtam, stb., stb.
Thomas Beresford"

A miniszterelnök fölnézett.
– És a melléklet?... A lezárt levél?
Mr. Carter száraz mosollyal felelt.
– A Bank letétjében van. Én nem vállalok semmiféle kockázatot.
– Nem gondolja – a miniszterelnök egy pillanatig habozott –, hogy jobb lenne most fölbontani? Mindenesetre legjobb lenne, ha az iratokat rögtön megszereznénk... föltéve, persze, hogy a fiatalember gyanúja beigazolóik. Aztán titokban tarthatjuk, hogy a kezünkben vannak.
– Vajon?... Hm, nem vagyok oly bizonyos ebben. Körül vagyunk véve kémekkel. Amint kitudódik, hogy az iratok a kezünkben vannak, a két lány menthetetlenül elveszett. Nem... az a fiú megbízott bennem és nem fog csalatkozni.
– Hm, hm, hát akkor legyen úgy. És miféle fiú az a...
– Kinézetre olyan, mint a legtöbb szélesvállú, meglehetQsen keményfejq angol ifjú. Lassan gondolkozik. Másrészt teljesen lehetetlen, hogy elragadja a fantáziája, mert fantáziája... az nincs. így aztán nehéz őt rászedni. Lassan szokta kibogozni a dolgokat, de ha egyszer rájött valamire, akkor nem enged többé. A lány egészen más. Nála több az ösztönszerű és kevesebb a józan ész. Ketten együtt jól kiegészítik egymást Az egyik adja a tempót, a másik a kitartást
– Bízik a fiú dolgában, úgy látom – szólt elgondolkozva a miniszterelnök.
– Igen, és ezért reménykedem én is- Ez a fiú azok közül való, akik nem egykönnyen hisznek a sikerben, és csak akkor mondanak véleményt, amikor már nagyon bizonyosak a dolgukban.
A másik félig mosolyogva kérdezte:
– És ez a... gyerek fogja legyőzni korunk legnagyobb és legravaszabb gonosztevőjét?
– Ez a... gyerek, amint mondja! De néha azt hiszem, hogy mögötte, mint árnyékot, látok valakit
– Kire gondol?
– Peel Edgertonra.
– Peel Edgertonra? – ismételte a miniszterelnök elcsodálkozva.
– Igen. Az ő kezét látom ebben – mondta Mr. Carter, és ráütött a nyitott levélre. – Ott van Peel Edgerton, és a sötétben csöndesen- láthatatlanul dolgozik. Mindjárt éreztem, hogy ha egyáltalán sikerül valakinek térdre kényszeríteni Mr. Brownt, úgy az Peel Edgerton lesz. Mondom: foglalkozik ezzel az üggyel, de nem akarja, hogy kitudódjék. A napokban különben elég különös kéréssel fordult hozzám.
– Éspedig?
– Kivágott egy cikket az egyik amerikai újságból és elküldte nekem. A cikkben arról volt szó, hogy férfiholttestet találtak a New York-i kikötő rakodóhelyei közelében, három héttel ezelőtt. Peel Edgerton arra kért, hogy tudjam meg a közelebbi körülményeket.
– És?...
Carter a vállát vonogatta.
– Nem sokat tudtom meg. Harmincöt év körüli fiatalember lehetett, szegényes volt a ruhája, az arca felismerhetetlenségig szétroncsolva. Soha nem állapították meg a személyazonosságát
– Azt hiszi, hogy van valami kapcsolat a két dolog között?
– Valahogy úgy képzelem. Persze, az' is lehet, hogy tévedek.
Pillanatnyi szünetet tartva, aztán Mr. Carter tovább beszélt:
– Kértem, hogy jöjjön ide. Nem mintha azt remélném, hogy megtudunk tőle valamit, amit nem akar megmondani. Erre igen kifejlettek a jogászi ösztönei. De kétségtelenül fog tudni felvilágosítást adni azokról a dolgokról, amelyek Beresford levelében kissé homályosak... Ah, itt is van!
Mind a ketten felállottak, hogy üdvözöljék a vendéget. A miniszterelnök agyán átszaladt valami félig tréfás, felig komoly gondolat. – Talán ez lesz az utódom!
Mr. Carter rögtön rátért a tárgyra.
– Levelet kaptunk Mr. Beresfordtól. Azt hiszem, találkozott vele, ugyebár?
– Téved – rázta a fejét az ügyvéd.
– Óh!? – Mr, Carter erre nem volt elkészülve.
Sir James elmosolyodott, és végigsimított az állán.
– Mr. Beresford felhívott telefonon – mondta most kérdezetlenül.
– Nem lenne kifogása, ha megkérnénk, hogy beszélje el pontosan, mi történt kettőjük között?
– Dehogy. Mr. Beresford megköszönte azt a levelet, amit írtam volt neki... valami állás ajánlottam fel benne. Aztán emlékeztetett valamire, amit Manchesterben mondtam, azzal a fiktív sürgönnyel kapcsolatban, amely tőrbe csalta miss Cowley-t. Megkérdeztem tőle, hogy történte-e valami váratlan fordulat. Azt mondta, hogy igen, hogy Mr. Hersheimmer szobájának egyik fiókjában ráakadt valami fényképre. – Az ügyvéd elhallgatott, aztán folytatta: – Megkérdeztem, hogy azon a fényképen rajta van-e bizonyos kaliforniai fényképész neve és címe. Azt felelte, hogy „Eltalálta, méltóságos úr, az van rajta." Aztán mondott valamit, amit én nem tudt3m. Annak a fényképnek az eredetije az a francia lány volt, az a bizonyos Anette, aki megmentette az életét.
– Micsoda?!...
– Úgy van. Megkérdeztem a fiatalembert, bevallom, kíváncsiságból, hogy mit csinált a fényképpel Azt felelte, hogy visszatette oda, ahol találta. – Az ügyvéd ismét kis szünetet tartott – Ez helyes volt, tudják, igazán helyes volt. Van esze annak a gyereknek. Gratuláltam neki. Ez a fölfedezés igazán csodával határos. Persze, mihelyt bebizonyosodott, hogy az a lány Manchesterben nem volt az igazi Jane Finn, teljesen más lett a helyzet. Ezt Beresford mindjárt észrevette, nem kellett rá figyelmeztetnem. De úgy érezte, hogy miss Cowley dolgában nem bízik saját ítéletében... Mit gondolok, életben van-e? Alaposan mérlegelve a tényeket, azt mondtam neki, hogy nagyon valószínű, hogy igenis életben van. így került szóba ismét a sürgöny.
– Igen?
– Azt ajánlottam neki, hogy forduljon magához az eredeti sürgöny másolata végett. Eszembe jutott, hogy azután, hogy miss Cowley ledobta a sürgönyt a földre, egyes szavakat talán módosíthattak vagy kitörülhettek rajta, azzal a szándékkal, hogy félrevezessék azokat, akik majd ezen a nyomon fogják keresni a lányt
Carter bólintott. Papírlapot vett ki a zsebéből és hangosan felolvasta:
„Jöjjön azonnal Astley Friors, Gatehoose, Kent, szenzációs fejlemények. – Tommy."
– Nagyon egyszerű – szólt Sir James –, és nagyon ügyes. Csak pár szót kellett megváltoztatni és meg volt Csak egyetlen igazán fontos adatra nem voltak tekintettel.
– S mi volt az?
– A szállodában megmondta nekik az egyik kicsi fiú, hogy miss Cowly a Charing Crossra hajtatott. Ők azonban oly bizonyosak voltak a dolgukban, hogy egy percig se gondoltak arra, hogy a fiú talán mégse tévedett.
– Hát akkor Mr. Beresford a jelen pillanatban hol van?
– Ha nem tévedek, Gatehouse-ban, Kcntben.
Mr. Carter kíváncsian nézett rá.
– Azon csodálkozom csak, hogy maga is nincs ott, Peel Edgerton.
– Ah, nekem sok a dolgom, most éppen nagyon fontos esettel foglalkozom.
– Azt hittem, szabadságon van?
– Óh, nem... Talán helyesebb azt mondanom, hogy előkészítek valamit. Talált-e még valamilyen adatot arról az amerikai halottról?
– Sajnos, nem. Valóban oly fontos lenne megállapítani a személyazonosságát?
– Óh, azt tudom, hogy ki volt – legyintett Sir James könnyedén. – Egyelőre ugyan nem tudom bebizonyít;.ni, de tudni tudom.
A két úr nem kérdezett semmit. Ösztönszerűen megérezték, hogy kárba veszett fáradság lenne. Egyszerre csak megszólalt a miniszterelnök.
– Azt nem tudom megérteni, hogyan került az a fénykép Mr. Hersheimmer fiókjába?
– Talán mindig is ott volt – felelte az ügyvéd csendesen.
– Na és az a bizonyos rendőrfelügyelő?... Brown felügyelő?
– Ah! – szólt Sir James elgondolkozva. Felállt. – Nem zavarom tovább az urakat. Folytassák, kérem, országos ügyeiket. Nekem is dolgom van... az esetemmel kell foglalkoznom.
Július Hersheimmer két nappal később visszajött Manchesterből. Tommy levele feküdt az asztalán. Csak ennyi volt:

„Kedves Hersheimmer!
Sajnálom, hogy mérges voltam. Ha nem találkoznánk többet úgy most búcsúzom. Felajánlottak nekem egy állást Argentínában és azt hiszem, legokosabb lesz, ha elfogadom.
Híve
Tommy Bereford.”

Július elmosolyodott Volt valami különös ebben a mosolyban. Papírkosárba dobta a levelet.
– Szamár! – motyogta.

Huszonharmadik fejezet – TOMMY VERSENYRE KEL AZ IDŐVEL

Azután, hogy Sir Jamesnek telefonált, Tommy elment a South Audley Mansionsbe. Albertet hivatalos kötelességeinek teljesítésében lepte meg. Bemutatkozott, mondván, hogy Tuppence-nek jó barátja. Erre aztán Albert mindjárt nagyon szívélyes lett.
– Az utóbbi időben nagyon csendes volt itt az élet – kezdte szomorúan. – Remélem, a kisasszony jól van?
– Ez az éppen, Albert. Eltűnt.
– Csak nem akarja azt mondani, hogy elvittek a zsiványok? 
– El bizony.
– Az... alvilágba?
– Nem, a fene egye meg, ebbe a világba!
– Csak Olyan szólásmód volt, nagyságos úr – magyarázta Albert. – De azt hiszi, nagyságos úr, hogy végeztek vele?
– Remélem, hogy nem. Mondja, nincs magának véletlenül valami unokanővére, nagyanyja vagy valami más megfelelő nőrokona, akiről azt lehetne mondani, hogy hamarosan kihűl az ing a hátán?
Albert boldogan vigyorgott.
– Értem, nagyságos úr. A szegény nagynéném, aki vidéken lakik, már régóta halálosan beteg és utolsó kívánsága az, hogy engem lásson. 
Tommy helyeselve bólintott.
– Már most, ha ezt illetékes helyen bejelenti, gondolja, hogy egy óra múlva találkozhatunk a Charing Cross pályaudvaron?
Ott leszek, nagyságos űr. Számíthat rám.
Tommynak igaza volt, amikor azt gondolta, hogy a hűséges Albert megfizethetetlen szövetséges lesz. A gatehouse-i fogadóba szálltak mind a ketten. Albertnek az volt a kötelessége, hogy híreket szerezzen. Nem is volt semmi fennakadás a hírszolgálatban.
Astley Priors dr. Adams tulajdona volt A háziúr úgy tudta, hogy az orvos már nem praktizál, nyugalomba vonult – de azért még volt pár betege –, itt a háziúr sokatmondó mozdulattal a homlokára ütött. – „Kicsit bogarasak, tudja..." Az orvos igen népszerű ember volt a faluban, bőkezű támogatója a vidéki sportegyesületeknek – „nagyon kedves, barátságos úr..." Hogy régóta lakik-e ott? Tíz éve már – talán több is. Nagy tudós volt, bizony. Tanárok és más nagy urak gyakran jöttek hozzá tanácsért És különben is víg háztája volt, mindig voltak vendégek.
Ezzel a nagy bőbeszédűséggel szemben Tommy kételkedni kezdett.
– Hogy lehetne ez az ismert, közvetlen és nyílván köztiszteletben álló ember a valóságban valami veszedelmes gazember?... Az élete, úgy látszik, olyan, minta nyitott könyv, nem volt itt semmiféle titokzatosság semmi, ami gonosz üzelmekre engedett volna következtetni. Talán óriási tévedés csupán az egész?... Tommynak végigfutott a hideg a hátán, amikor erre a lehetőségre gondolt
Aztán eszébe jutottak a betegek „kicsit bogarasak"... Óvatosan érdeklődni kezdett, hogy nincs-e köztűk valami fiatal lány, akire ráillene Tuppence-ről adott személy-leírása?... De nyilván nemigen tudtak a betegekről ezeket, alig lehetett látni – mindig a kertben maradtak. Azután óvatosan leírta Anette-et, de hiába... róla se tudott senki semmit.
Astley Priors szép, vörös téglából épült ház volt, jól befásított kert vette körül és teljesen elrejtette a kíváncsi szemek elöl.
Első este Tommy terepszemléi tartott Alberttel együtt Albert kikötötte, hogy hason csúszva kússzanak előre, ami igen kínos dolog volt, és különben is azt eredményezte, hogy sokkal több lármát csináltak, mintha egyenesen jártak volna. Az óvatosság azonban teljesen fölösleges volt. A kertben nyilván nem volt senki, aminthogy éjszaka a legtöbb magánvilla kertjében nem szokott lenni senki se. Tommy arra gondolt, hogy esetleg harapós házőrző kutyára akadnak. Albert mindjárt pumáról vagy szelídített kobráról álmodott De semmi nem állta útjukat és bántatlanul értek a ház közelében zöldellő bokrokhoz.
Az ebédlőablakok függönyei nem voltak leeresztve. Az asztal körül nagy társaság ült Kézről-kézre adták a bort. Rendes, kellemes társaságnak látszott. A nyitott ablakon beszédfoszlányok hallatszottak ki az esti csöndbe. Izgatottan vitatkoztak odabenn a megyei krikett versenyzőt.
Megint erőt vett Tommyn a bizonytalanság, a kételkedés. Lehetetlennek látszott, hogy ezek az emberek ne azok legyenek valóban, akiknek mutatkoznak. – Hát ismét a bolondját járatják vele?... Az a szőke szakállú, szemüveges úr, aki ott ül az asztalfőn, olyan becsületes, rendes embernek látszik!
Tommy rosszul aludt aznap éjjel. Másnap reggel a fáradhatatlan Albert, miután véd- és dacszövetséget kötött a fűszeresek vizesnyolcasával, elfoglalta annak helyét és behízelegte magát a malthouse-i szakácsné kegyeibe. Azzal a hírrel jött vissza, hogy a szakácsné kétségtelenül „a bandához tartozik" – de Tommy már ismerte Albert élénk fantáziáját, és bizonyos kételkedéssel fogadta ezt a jelentést. Kérdéseire aztán Albert csak azt tudta felelni, hogy ez a szakácsné nyilván nem olyan, mint a többi szakácsnék, de egyébként semmit se tudott felhozni állításának igazolására, csak saját szakértő véleményét.
Másnap Albert megint helyettesített (ez a helyettesítés az igazi fűszeres inasnak határozottan jól jövedelmezett) és ezúttal csakugyan jó hírt hozott haza este. Valóban volt valami fiatal francia lány a házban. Tommy nem kételkedett többé. íme, most beigazolódik teóriájának helyessége. De sietnie kellett, mert rövid az idő. Ma már 27-e, és 29-e, a nagy nap, a Munkáspárt Napja, amiről már a legkülönbözőbb hírek keringenek.
Az újságok izgatott cikkeket írtak. Szenzációs hírek jöttek a munkáspárt tervezett puccsáról. A kormány hallgatott, de tudta, hogy mi készül és készenlétben volt.
Itt-ott arról is beszéltek, hogy a munkáspárt vezetői közi nézeteltérések merültek fel. Nem tudtak megegyezni. Az előrelátó elemek megértették, hogy a tervbe vett puccs halálos csapást mérhet arra az Angliára, amit szívük mélyén ók is szerettek- Tudták, hogy az általános sztrájk nyomában éhínség és nyomorúság jön, és hogy ezt elkerüljék, hajlandók voltak egyezkedni a kormánnyal. De ezek mögött rejtélyes erők dolgoztak, állandóan élesztgelték régmúlt igazságtalanságok emlékét, kifogásolták a gyöngeséget, a felemás intézkedéseket és folyton szították a félreértéseket.
Tommy úgy érezte, hogy Mr. Carter jóvoltából elég tisztán látja a helyzetet. Ha a végzetes iratok Mr. Brown kezébe kerülnek, akkor a közvélemény a túlzó munkáspártiak és a forradalmárok mellé áll. Ha ez nem történik meg, akkor egyforma eséllyel kezdődik a harc. A kormány, a megbízható hadseregre és rendőrségre támaszkodva, megnyerheti a csatát – de csak nagy áldozatok árán – Tommy valami másról, valami nagyszerűről álmodozott Ha sikerül Mr. Brownról letépni az álarcot és ha sikerül öt elfogni, úgy Tommy – talán helyesen, talán tévesen – mindenesetre meg volt győződve, hogy az egész szervezet azonnal és menthetetlenül felbomlik. Most is csak a láthatatlan vezérnek különös mindent átfogó befolyása tartotta Össze. Tommy meg volt győződve róla, hogy ha nincs a vezér, olyan rémület vesz erőt követőin, hogy képtelenek lesznek cselekedni. Akkor a becsületes emberek magukra maradnak és meg a 23-dik órában létrejöhet a megegyezés-
– Itt csak egy emberen múlik az egész – gondolta Tommy. – Ezt az egy embert kell hát megfogni.
Részint ez a nagyratörő szándék vezette, mikor arra kérte Mr. Cartert, hogy ne bontsa ki a lepecsételt borítékot. A szerződéstervezet volt a csalétek Tornmy kezében. Időről-időre eszébe jutott, hogy micsoda hallatlan önhittség ez tőle. Hogyan is képzelheti, hogy egyedül ő vette észre azt, amit annyi sok más, nála okosabb és ügyesebb ember nem látott meg?... És mégis – következetesen kitartott saját álláspontja mellett.
Aznap este, ketten Alberttel, ismét beszöktek az Astley Priors kertjébe. Tommy valami úton-módon be akart jutni magába a házba. Amint óvatosan közeledtek a házhoz, Tommy egyszerre csak felszisszent.
A második emelet egyik ablakánál látott valakit az ablak és a szobában égő lámpa között. A lámpa fénye árnyképet rajzolt az ablak függönyre. Ezt az árnyékot Tommy mindenütt felismerte volna!... Tuppence ott volt, abban a házban!
Tommy vállon ragadta Albertet.
– Maradjon itt! Amikor elkezdek énekelni, jól figyelje meg azt az ablakot...
Gyorsan visszaszaladt a köves útra és harsogó hangon énekelni kezdett, bizonytalanul dülöngélve jobbra-balra:

„Katona vagyok
jókedvű angol katona:
Ha a lábamra néz,
Rögtön láthatja, hogy katona vagyok"...

Amikor Tuppenee a kórházban ápolta, gyakran játszották ezt a nótát a gramofonon. Tommy tudta, hogy Tuppenee ráismer a nótára és rögtön levonja a következtetéseit... Tommy a szó zenei értelmében, egyáltalában nem tudott énekelni, de a tüdeje annál jobb volt. Rettenetes lármát csapott.
Kél perc múlva egy kifogástalan komornyik és ugyanolyan kifogástalan inas jelent meg a fakapuban. A komornyik csöndre intette. Tommy tovább énekelt, közben barátságosan „drága szakállas bácsi" – nak szólítva a komornyikot. Az inas megfogta az egyik karja t, a komornyik a másikat. Végigmentek vele a kocsiúton és szépen kitették a kapun. A komornyik meg is fenyegette, hogy rendőrt hoz, ha még egyszer bejön. Nagyon szépen csinálták az egészet, nyugodtan és a leghelyesebb formák közt. Akárki megesküdött volna, hogy a komornyik tényleg igazi komornyik volt és hogy az inas igazán inas volt – csakhogy véletlenül Whittington személyesítette meg a komornyikot!
Tommy visszament a kocsmába és ott várta Albertet Végre befutott a fiú.
– Na, mi történt? – érdeklődött Tommy izgatottan.
– Jól megy minden – ujjongott Albert – Amíg kitoloncolták a nagyságos urat, kinyílt az ablak és valamit kidobtak...
Papírlapot nyújtott át Tommynak. Valami levélnehezékre volt rácsa várva.
Gyors, rendetlen betűkkel két szó volt írva a papírlapra: Holnap – ilyenkor.
– Jó munkai – kiáltott Tommy. – Haladunk!
– Ráírtam a választ egy darab papírra, rácsavartam egy köre és bedobtam az ablakon! – dicsekedett Albert izgatottan.
Tommy felnyögött
– A maga túlbuzgalma fog minket tönkretenni, Albert. És mit írt?
– Azt írtam, hogy a kocsmában lakunk. Ha meg tud szökni, jöjjön oda és brekegjen, mint a béka.
– Rögtön tudni fogja, hogy ez a maga esze – szólt Tommy, és megkönnyebbülve sóhajtott fel. – Albert, magát mindig elragadja a fantáziája. Hiszen maga akkor se ismerné meg a békabrekegést, ha hallaná. Albert elszomorodott.
– Na, nem baj! – vigasztalta Tommy. – Ne búsuljon. Az a komornyik nekem régi jó barátom... fogadni mernék, hogy úgy is tudta, hogy ki vagyok, bár nem szólt semmit. Nem akarják, hogy észrevegyem, hogy gyanút fogtak. Ez most nem illene be az ő kisjátékaikba. Ezért is volt aránylag olyan könnyű a munkánk. Azt akarják, hogy ne veszítsem el egészen a bátorságomat Másrészt arra is gondolnak, hogy túl könnyű se legyen. Ügy játszanak velem, mint valami
fabábbal. Albert. Tudja, ha a pók igen könnyen kiengedi a legyet a hálójából, akkor gyanút foghat a légy és észreveheti, hogy csak csel volt az egész. S ezért jól jön nekik a nagyreményű ifjú, Mr. T. Beresford, aki éppen a legjobb időben belekontárkodott a dologba. De azután majd jó lesz, ha Mr. T. Beresford ügyelmagára!
Tommy elég rózsás hangulatban tért nyugovóra aznap este. Másnapra gondosan kigondolta haditervét. Meg volt győződve arról, hogy az Astley Priors lakói bizonyos pontig nem fogják háborgatni. Azután pedig... nos, aztán Tommy valami kis meglepetést tartogatott számukra.
Éjfél körül azonban erősen megzavarta a nyugalmát valami. Jelentették neki, hogy valaki keresi. Az illető aztán igen marcona kinézésű és határozottan sáros fuvarosnak bizonyult
– Nos, barátom, mi kellene? – kérdezte Tommy.
– Vajon a nagyságos úrnak szól-e ez? – kérdezte a fuvaros és odanyújtott valami nagyon piszkos. Összehajtott papírlapot, amire kívül a következő szavak voltak ráírva: Vigye el ezt annak az úrnak, aki az Astley Priors mellett levő fogadóban lakik, ő majd ad magának tíz shillinget. Tuppence kézírása volt. Tommy örömmel állapította meg, hogy Tuppence-nek vágott az esze, rögtön arra gondolt, hogy talán álnév alatt lakik a fogadóban. Tommy kinyújtotta a kezét a levél után.
– Rendben van.
De a fuvaros csak fogta a levelet
– Mi lesz a tíz shillingemmel?
Tommy sietve kihúzott egy tíz shillinges bankjegyet mire a fuvaros odaadta a levelet. Tommy kibontotta:

„Kedves Tommy,

Tudtam., hogy maga volt az este. Ne jöjjön ma este. Lesben fognak állni és várni fogják. Elvisznek minket ma reggel Valamit hallottam rebesgetni Walesről – azt hiszem Hollyhead lesz. Ezt a cédulát, ha lehet, útközben kiejtem. Anette elmondta nekem, hogy maga hogyan szabadult meg. Bátorság.
Üdvözlettel
Twoppence."

Tommy, még mielőtt elolvasta ezt a jellegzetes levelet, már nagyot kiáltott Albertnek.
– Pakolja be a csomagomat! Indulunk!
– Igenis, nagyságos úr. – Lehallatszott a földszintre, hogy kopognak Albert cipői, amint végigrohant az első emeleten.
– Hollyhead? Vajon azt jelenti ez, hogy valóban?... – Tommy sehogy sem értette. Lassan elolvasta a levelet másodszor is.
Albert cipői tovább kopogtak az emeleten. Egyszerre csak újabb kiáltás hangzott fel a földszintről:
– Albert! Hülye vagyok! Pakolja ki azt a csomagot!
– Igenis, nagyságos úr.
Tommy elgondolkozva simította ki a cédulát.
– Igen, borzasztó hülye vagyok – mondta halkan –, de nagyon hülye valaki más is! És végre tudom, hogy kicsoda!

Huszonnegyedik íejezet – JÚLIUS MUNKÁHOZ LÁT

Kameninnek a Garidge Szállóban volt a lakosztálya. Ott feküdt az egyik díványon és diktált, ékes orosz nyelven, a titkárának.
Egyszerre csak megszólalt a telefon a titkár mellett az asztalon, ő felvette a kagylót, egy-két percig beszelt, aztán a főnökéhez fordult:
– Valaki keresi a portán.
– Kicsoda?
– Azt mondja, hogy Mr. Július P. Hershoimmer.
– Hersheimmer – ismételte Kramenin elgondolkozva –, ezt a nevet már hallottam.
– Apja egyike volt az amerikai acélkirályoknak – magyarázta a titkár, akinek az volt a kötelessége, hogy mindent tudjon. – Ez a fiatalember többszörös milliomos kell, hogy legyen.
A másik sokatmondóan összehúzta a szemét, nyilván ismerte a pénz értékét.
– Legjobb lesz, ha maga lemegy és beszel vele, Iván. Tudja meg tőle, hogy mit akar.
A titkár engedelmeskedett és zajtalanul becsukta maga mögött az ajtót. Pár perc múlva visszajött.
– Nem akarja megmondani, hogy mi járatban van – jelentette visszatérve –, azt mondja, hogy teljesen magánjellegű és személyes ügyről van szó, és nagyméltóságoddal személyesen akar beszélni.
– Többszörös milliomos – motyogta Kamenin – vezesse föl, kétíves Iván.
A titkár kiment és fölhozta Júliust
– Monsieur Kamenin? – kérdezte Július röviden.
Az orosz meghajolt, közben világos, ravasz szemeivel alaposan megnézve látogatóját.
– Örvendek a szerencsének – szólt az amerikai. – Valami nagyon fontos megbeszélni valóm lenne Önnel, ha egyedül láthatnám. – Hogy szavait aláhúzza, sokat mondóan ránézett a titkárra.
– A titkárom, Monsieur Grieber, előtte nincsenek titkaim.
– Az lehet, de nekem vannak – vágott vissza Július szárazon. – Így hát igen hálás lennék, ha azt mondaná neki, hogy elmehet.
– Iván – szólt az orosz szelíden –, ha nem bánja, talán a szomszéd szobába...
– A szomszéd szoba, az nem lesz jó.  Ismerem ezeket a hercegi lakosztályokat és azt akarom, hogy ez most teljesen üres legyen, hogy csak mi ketten maradjunk benne. Küldje el őt, hogy hozzon két krajcárért árpacukrot a boltból.
Kameninnek nem nagyon tetszett az amerikai szabados és szókimondó modora, de rettenetesen kíváncsi volt.
– Soká fog tartani, míg elmondja, hogy mi járatiban jött?
– Meglehet, hogy egész éjszaka eltart, ha maga belemegy.
– Helyes – bólintott Kamenin. – Iván, ma este nem lesz többé szükségem magára. Menjen színházba, legyen egy szabad estéje.
– Köszönöm, kegyelmes uram.
A titkár meghajolt és elment.
Július az ajtóból nézte, hogy valóban elmegy-e a titkár. Végre megelégedetten felsóhajtva becsukta az ajtót, és visszajött előbbi helyére, a szoba közepére.
– És most, Mr. Hersheimmer, talán lesz szíves a tárgyra térni.'
– Ez csak egy perc műve lesz – szólt Július a maga lassú, vontatott hangján. És hirtelen, teljesen megváltozott modorban, hozzátette; – Föl a kezekkel, különben lövök!
Egy pillanatra Kamenin bambán s mintegy vakon bámult bele a nagy revolverbe, aztán, csaknem nevetséges sietséggel, gyorsan föltartotta a kezeit, jó magasra. Július abban a pillanatban már tudta, hogy kivel áll szemben. Fizikailag gyáva emberrel van dolga; ami tehát ezután jön, az már könnyű lesz.
– Ez gyalázat! – kiáltott az orosz éles, hisztérikus hangon. – Gyalázat! Meg akar ölni?
– Nem, ha csöndesen viselkedik – nyugtatta meg Július. – Ne igyekezzék úgy oldalvást a csengő felé menni... Így, most jól van.
– Mit akar? Ne hamarkodja el a dolgot. Ne felejtse el, hogy hazámnak mily értékes az életem. Lehet, hogy megrágalmaztak...
– Azt hiszem, hogy jó szolgálatot tenne az emberiségnek, aki magát eltenné láb alól. De ne féljen. Ezúttal nem akarom megölni, föltéve, hogy okosan lehet beszélni magával.
Az orosz remegett, mert látta a komoly fenyegetést
Július szemében. Nyelvivel megnedvesítette száraz ajkát, aztán megszólalt:
– Mit akar? Pénzt?
– Nem. Jane Finnt akarom.
– Jane Finnt? Én... én sose hallottam róla!
– Hazudik! Egészen jól tudja, hogy kiről beszélek.
– Mondom magának, hogy sose hallottam erről a lányról.
– Én pedig azt mondom magának, hogy itt ez a kicsike alig várja, hogy elsüssem!
Az orosz láthatóan remegett
– Nem merné.
– De mennyire merném! – fenyegetőzött Július.
Kamenin, úgy látszik, kiérezte Július hangjából az eltökélt szándékot, mert mogorván kérdezte:
– Na és? Tegyük föl, hogy tényleg tudom, hogy kirőlbeszél... Mit akar aztán?
– Meg fogja mondani most... itt, ezen a helyen, érti..., hogy hol található meg a lány.
Kamenin a fejét rázta.
– Nem merem.
– Miért nem?
– Nem merem. Lehetetlen dolgot kíván.
– Fél, mi? Kitől? Mr. Brown?... Ah, erre már kiegyenesedik! Szóval nem puszta fantom ez az ember, és valótlan él?... Én kétségbe vontam. És magának már a puszta név hallatára is végigfut a hátán a hideg-
– Láttam őt. – szólt az orosz lassan. – Szemtől szembe láttam és beszéltem vele. Csak utólag tudtam meg. Sokan voltak, ő is ott volt. Nem ismerném meg, ha lámám... Kicsoda tulajdonképpen? Nem tudom. De azt az egyet tudom, hogy olyan ember, akitől félni kell!
– Sose fogja megtudni – biztatta Július.
– Ő mindent tud... és rögtön bosszút áll – szorongott az orosz. – Hiába vagyok én Kamenin, még engem se kímélne!
– Hát szóval akar, vagy nem akar eleget tenni a kívánságomnak?
– Lehetetlenséget kér.
– Bizony kár magáért – szólt július egykedvűen. – De az emberiségnek jó szolgálatot teszek. – Fölemelte a revolvert.
– Állj! – ordított az orosz. – Csak nem akar igazán lelőni?
– De pedig éppen azt akarom! Mindig azt hallottam, hogy maguk forradalmárok olcsónak tartják az emberéletet, de úgy látszik, hogy mikor a saját életükről van szó, akkor másképpen gondolkoznak. Adtam magának alkalmat arra, hogy megmentse a rongyos bőrét, de ezt az alkalmat nem akarja elfogadni. Magára vessen hát, ha én se kímélem.
– Megölnének!
– Hát csinálja, ahogy jónak látja – gúnyolódott Július derűsen. – De azt az egyet mondhatom, hogy ez a kicsike itt, ez holtbiztos, viszont én a maga helyében megpróbálnám a dolgot Mr. Brownnal, mert így legalább vannak esélyei.
– Felakasztják magát, ha agyonlő engem – motyogta az orosz bizonytalanul.
– Nem. Nagyon téved, ha ezt hiszi. Elfelejti a dollárjaimat. Egy sereg ügyvéd fog engem védeni és szerződtetnek majd néhány nagyképű orvost, akinek véleménye alapján végül ki fogak mondani, hogy pillanatnyi elmezavarban cselekedtem. Pár hónapot valami csöndes szanatóriumban fogok tölteni, az agybaj közben javulni fog, az orvosok kijelentik, hogy ismét józan ember lett belőlem és a kicsi Juius dolga így szépen rendbe jön. Legyen nyugodt: kibírom azt a pár hónapig tartó visszavonult életmódot ha ezzel szemben megszabadíthatom magától a világot, de azt egy pillanatig se higgye, hogy engem ezért fölakasztanak!
Az orosz bedőlt Júliusnak- Mivel őt magát le lehetett fizetni, föltétlenül hitt abban, hogy pénzzel minden lehetséges. Olvasott volt amerikai bűnperekről és ezek körülbelül úgy folytak le, mint ahogy Július most elmondta. Kamenin maga is adás-vétel tárgyává tette az igazságot. Ez a férfias fiatal amerikai, a jellegzetes lassú beszédével, bizony föléje kerekedett.
– Ötig fogok számolni – folytatta Július –, és ha maga nem szól semmit, akkor a „négy" után már nem kell többé aggódnia Mr. Brown miatt. Lehet, hogy küld pár szál virágot a koporsójára, de maga már nem fog azoknak a szagában gyönyörködni!... Nos, készen van? Mert kezdem... Egy – kettő – három – négy...
Az orosz valósággal fölsikoltott.
– Ne lőjön! Mindent megteszek, amit akar. Július leeresztette a revolvert.
– Gondoltam, hogy megjön az esze... Hol van a lány?
– Kentben. Gatehouse-ban. Astley Priorsnak hívják azt a házat.
– Fogva tartják ott?
– Nem szabad a házból kimennie, bár igazában nincs semmi veszély. A kis hülye elvesztette az emlékező tehetségét, a fene egye meg!
– Az bizony kellemetlen lehetett magának is, meg a barátainak is, gondolom. Na, és mi van a másik lánnyal, azzal, akit tíz nappal ezelőtt elcsaltak?
– Ő is ott van – felelt az orosz mogorván.
– Az már jó – bólintott Július elégedetten. – Ugye, milyen szépen kialakul minden? És milyen gyönyörű éjszakánk lesz az útra!
– Micsoda útra? – kérdezte Kamenin elhűlve.
– Hát Gatehouse-ba megyünk természetesen. Remélem, szeret autózni?
– Mit akar ezzel mondani? Én nem megyek!
– Na, most ne bolonduljon meg! Azt csak láthatja, hogy nem vagyok olyan zöldfülű gyerek, hogy itt hagyjam magát? Első dolga lenne, hogy ott. azon a telefonon fölhívja a barátait! Ah! – Július észrevette, hogy hogyan nyúlik meg az orosz arca. – Latja, már kész is volt az egész terve. Nem, uram, maga velem jön... Ez a hálószobája, ez a másik szoba? Menjen csak be. Én megyek maga után. Vegyen föl valami meleg kabátot... úgy, helyes. Prémmel van bélelve?... Hm, és maga még szocialista! Na, most készen vagyunk. Lemegyünk és átmegyünk az előcsarnokon, ki az autómhoz. És ne felejtse el, hogy egész idő alatt szemmel fogom tartani és a revolverem készenlétben lesz... Figyelmeztetem, hogy pompásan tudok lőni a kabátzsebemen keresztül is! Csak egy szó, sőt csak egy szemhunyorgatás azok felé a libériás cselédek felé, és egészen bizonyos lehet, hogy nyomban új vendége lesz a kénszagú birodalomnak!
Együtt mentek le a lépcsőn és ki, az utcán várakozó autóhoz. Az orosz reszketett a méregtől. A szálloda személyzete körülvette őket. Kameninnek már a nyelvén volt a szó, de az utolsó pillanatban elhagyta a bátorsága. Az amerikai az a fajta ember volt, aki megtartja a szavát.
Mikor az autóhoz értek, Július megkönnyebbülten fölsóhajtott. Túl voltak a veszedelmes zónán. A félelem sikeresen hipnotizálta a mellette álló férfit
– Üljön be – parancsolta július. És amint észrevette, hogy az orosz oldalvást néz, hozzátette. – Nem, a sofőr nem lesz segítségére. Tengerész volt. Tengeralattjáróval volt Oroszországban, amikor kitört a bolsevizmus. Az egyik fivérét megölték a maga barátai... George!
– Igenis, nagyságos úr! – a sofőr hátrafordította a fejét.
– Ez az úr itt orosz bolsevista. Nem akarjuk lelőni, de lehet, hogy rákerül a sor. Megértette?
– Meg, nagyságos úr.
Gatehouse-ba akarok menni, Kentbe, Ismeri az utat egy kicsit?
– Igenis, nagyságos úr, körülbelül másfél órás út lesz.
– Eressze a gépet, hadd legyünk ott egy óra alatt. Sietős a dolgom.
– Igyekezni fogok, nagyságos úr. – A gép gyors iramban nekivágott a forgalmas utcának.
Július kényelmesen elhelyezkedett az áldozata mellett Kabátzsebében tartotta a kezét, a revolvert szorongatva, de a modora kifejezetten barátságos volt.
– Egyszer agyonlőttem valakit Arizonában.., – kezdte vidáman.
Egyórás utazás után a szerencsétlen Kamenin félholtan ült a helyén. Az arizonai eset után valami San Franciscó-i verekedés története következett, utána pedig a Rocky Mountainsben á telt összetűzés. Július nem nagy történeti hűséggel, de annál színesebben tudta elbeszélni az élményeit.
A sofőr lassított és hátraszólt, hogy közelednek Gatehouse-hoz. Július ráparancsolt az oroszra, hogy mondja meg, merre kell hajtani. Július egyenesen a házhoz akart menni. Ott aztán Kameninnek kell kikérnie a két lányt Július megmagyarázta neki, hogy a kicsike nem túr ellentmondást...
Az egyórás út teljesen megtörte Kamenint é& Július most már azt csinálhatott vele, amit akart Oly szédítő tempóban jöttek, hogy Kamenin minden fordulónál azt hitte, hogy ütött az utolsó órája, és ami kicsi bátorsága volt, az is elpárolgott
A sofőr behajtott a főkapun és megállt az ajtó előtt. Aztán, parancsot várva, hátranézett.
– Először forduljon meg a kocsival, George, aztán csengessen és üljön vissza a helyérc. Járassa a motort és legyen készenlétben, hogy mihelyt szólok, rögtön elugorhasson a kocsi.
– Értem, nagyságos úr.
A komornyik nyitott ajtót. Kamenin az oldalában érezte a revolver csövét.
– Most! – sziszegte Július –, és ügyeljen ám!
Az orosz intett. Az ajka is elsápadt és a hangja meglehetős bizonytalan volt
– Én vagyok... Kamenin! Hozza le a lányt azonnal! Minden perc drága!
Whittington közben lejött a lépcsőn. Amint meglátta Kamenint, meglepetten felkiáltott.
– Maga… Mi történt? Hát csak tudja, hogy az a terv, hogy...
Kamenin a szavába vágott. Kimondta azt a két szót, ami már annyi felesleges rémületet okozott:
– Elárultak bennünket! Nem lehet végrehajtani a tervet A saját bőrünket kell megmentenünk! Ide azzal a lánnyal! De gyorsan! Ez az egyetlen mentségünk.
Whittington csak egy pillanatig habozott.
– Parancsot kapott... tőle?
– Természetesen! Mit gondol, miért jöttem volna különben? Gyorsan, siessen, nincs időnk. Jobb lesz, ha a másik kis hülye is jön.
Whittington megfordult és gyorsan visszafutott a házba. Kínosan teltek a percek. Azután – a lépcső tetején megjelent két alak, meglátszott rajtuk, hogy nagy sietve kapták magukra a kabátjukat Betaszították őket az autóba, a kisebbik megpróbált ellenállni, de Whittington nem sokat teketóriázott: egyszerűen beültette. Július előrehajolt és abban a pillanatban rávilágított a nyitott ajtóból kiszűrődő fény. A második férfi, aki Whitngton mögött állt a lépcsőn, meglepődve elkiáltotta magát... Elárulták magukat!
– Gyerünk, George.' – kiáltott Július.
A sofőr indított és a kocsi gyorsan elugrott.
A lépcsőn álló férfi nagyot káromkodott. A zsebéhez kapott. A fegyver fölvillant és eldördült. A magasabbik lány füle mellett süvített el a golyó.
– Bukjék le, Jane – kiáltott Július –, az autó fenekére!...
Gyorsan előretaszította a lányt, aztán fölállt és gondosan célozva, elsütötte revolverét
– Talált a golyó? – kérdezte Tuppence izgatottan.
– Persze – felelt Július –, de nem halt meg. Az ilyen emberek nem halnak meg olyan könnyen... Hogy van Tuppence, nincs semmi baja?
– Kutyabajom sincs. Hol van Tommy? És ki ez? – mutatott rá a remegő Kameninre.
– Tommy elindult Argentínába. Azt hiszem, azt hitte, hogy maga már elpatkolt- Ügyeljen a kapunál, George! Jól van. Öt percig föltétlenül eltart, míg üldözésünkre indulhatnak. Bizonyosan telefonálni fognak miden felé, hát jó lesz ügyelni, hogy bele ne szaladjunk valami kelepcébe... és ne az egyenes úton menjen vissza, George. Azt kérdezte, Tuppence, hogy ez ki? Engedje meg, hogy bemutassam monsieur Kamenint, aki egészségi okokból óhajtott részt venni ezen a kis kiránduláson.
Az orosz a rémülettől halálsápadtan hallgatott
– De hogy történt, hogy elbocsátottak minket? – kérdezte Tuppence gyanakodva.
– Gondolom, nem tudlak ellenállni monsieur Kamenin kedves kérésének!
Az orosz végül mégiscsak megsokallta a dolgot Dühösen tört ki belőle a szó.
– Vigye el magát az ördög! Most már tudják, hogy elárultam őket. Itt, ebben az országban egyetlen egy óráig se lesz már biztonságban az életem.
– Ebben igaza van – helyeselt Július. – Ezért tanácsolom magának, hogy induljon azonnal, és menjen vissza Oroszországba.
– Hát akkor eresszen az utamra! – ordított a másik. – Megtettem, amit kívánt. Miért tart még mindig itt?
– Oh, nem mintha kellemesnek tartanám a társaságát. Ha kedve tartja, akár most mindjárt kiszállhat. Azt hittem, hogy jobb szeretné, hogy visszavigyem Londonba.
– Könnyen megeshetik, hogy maga soha többé nem látja meg Londont! – csúfolódott a másik. – Eresszen engem szabadon most, itt, rögtön.
– Helyes. Álljon meg, George. Ez az úr nem akar hazajönni. Monsieur Kamenin, ha valaha Oroszországba megyek, remélem, hogy tárt karokkal fog fogadni, és...
De meg se várva, hogy Július befejezze a mondókáját, az orosz kiugrott a még mozgó kocsiból és eltűnt az éjszakában.
– Alig várta, hogy faképnél hagyhasson bennünket – állapította meg Július, amint az autó ismét gyorsabban kezdett haladni. – És eszébe se jutott, hogy udvariasan elbúcsúzzon a hölgyektől. Jane, azt hiszem, most megint fölülhet az ülésre.
A lány most szólalt meg először.
– Hogy sikerült őt „rábeszélni"? – kérdezte. Július megsimogatta a revolverét.
– Ezt a kicsikét illeti minden dicséret, az ő érdeme!
– Nagyszerű! – kiáltott a lány. Elpirult és csodálattal nézett Júliusra.
– Nem tudtuk elképzelni Anette-tel ketten, hogy mi fog történni velünk – szólt Tuppence. – Az a vén Whittington úgy siettetett bennünket Azt hittük, hogy visznek, mint a juhokat a vágóhídra.
– Anette? – ismételte Július. – Így szólítja őt?
Július agya nyilván valami új gondolattal próbált meg barátkozni.
– Az a neve – felelte Július. – Lehet, hogy ő azt hiszi, hogy ez a neve, mert elvesztette az emlékezőtehetségét, szegény gyerek. De ő az igazi és egyetlen fané Finn.
– Micsoda?.. – kiáltott föl Tuppence, de torkán akadt a szó, mert éles süvítessél fúródott bele egy golyó az autó párnájába, közvetlenül Tuppence feje mögé.
– Bukjanak le! – kiáltott Július a két lányra. – Lesbe állnak és vártak ránk a gazemberek! Elég gyorsan dolgozlak. Eressze azt a gépet, George.
A kocsi őrült iramban szaladt. Még három Jövés dördült el, de szerencsére egy sem talált. Július fölállt és áthajolt a kocsi hátsó ülésén.
– Nincs mire lőni – jelentette rosszkedvűen –, de azt hiszem, hamarosan elölről kezdődik a tánc... Ah! 
Arcához emelte a kezét. 
– Megsebesült? – kérdezte Anette gyorsan.
– Karcolás az egész.
A lány felugrott.
– Engedjenek leszállni! – könyörgött ijedten. – Engedjenek leszállni, ha mondom! Állítsák meg a kocsit. Engem keresnek. Csak én kellek nekik. Nem engedem, hogy maguk meghaljanak miattam. Engedjenek ki.
Megpróbálta kinyitni az ajtót, de Július megfogta mind a két karját és ránézett. A lány kiejtésében nem volt semmi idegenszerű, amikor izgatottan beszélt.
– Üljön le, gyerek – szólt Július szelíden – hiszen kutyabaja sincs az emlékezőtehetségének. Egész idő alatt járatta velük a bolondját, mi?
A lány ránézett, bólintott és aztán egyszerre csak sírva fakadt Július megnyugtatóan a vállára tette a kezét
– Csitt, csitt! Csak maradjon itt szép csendesen. Nem hagyok elmenni, hallja?
Könnyei közt zavartan szólalt meg a lány:
– Maga hazulról jön... Hallom a hangján. És elfog a honvágy.
– Persze, hogy hazulról jövök. Az unokabátyja vagyok... Július Hersheimmer. Külön azért jöttem át Európába, hogy magát megtaláljam és jól megtáncoltatott engem, azt mondhatom.
Az autó lassított, George hátraszólt:
– Keresztútnál vagyunk, nagyságos űr. Nem tudom bizonyosan, hogy merre kell menni.
Az autó olyan lassan ment, hogy már alig mozgott. És abban a pillanatban hátulról bemászott valaki és fejjel előre érkezett a kocsi közepébe.
– Bocsánat – szólt Tommy kikászálódva.
Zavaros fölkiáltások tömege üdvözölte. Általánosságban felolt a kérdések özönére:
– A bokrok közt bujkáltam, épp a bejáratnál. És hátul kapaszkodtam az autóra. Nem tudtam hamarább jelentkezni, olyan őrült iramban mentek. Csak éppen, hogy sikerült megkapaszkodnom. Na, most, lányok, leszállni!
– Leszállni?
– Igen. Mindjárt ott van az állomás. Három perc múlva érkezik a vonat Ha szaladnak, még éppen elérik.
– Mi a fenét akar maga? – kérdezte Július. – Azt hiszi, hogy rászedjük őket, ha kiszállunk a kocsiból?
– Mi ketten nem szállunk ki, csak a lányok – mondta Tommy.
– Beresford, maga megőrült. A szó szoros értelmében megőrült. Csak nem hagyhatja ezt a két lányt egyedül? Mindennek vége, ha itt hagyjuk őkét
Tommy Tuppence-hez fordult.
– Tuppence, szálljon le azonnal. Vigye el a lányt. magával és csinálja pontosan azt, amit mondok. Senki se fogja magukat bántani. Teljes biztonságban vannak. Üljenek fel a londoni vonatra. Menjenek egyenesen Sir James Peel Edgertonhoz. Mr. Carter nem lakik benn a városban, de Sir Jamesnél biztonságban tesznek.
– A fene egye meg magát! – kiáltott Július. – Megbolondult! Jane, maradjon ott, ahol van!
De Tommy most gyors mozdulattal kirántotta Július kezéből a revolvert és egyenesen rászögezte.
– Most talán el fogja hinni, hogy komolyan beszélek? Szálljanak ki mind a ketten és fogadjanak szót, különben lövök!
Tuppence kiugrott és magával húzta Jane-t is, aki pedig erősen ellenkezett.
– Jöjjön csak – biztatta – jó lesz így. Ha Tommy ilyen hangon beszél, akkor bizonyos a dolgában. Siessen, mert lekésünk a vonatról!
Futni kezdtek, mialatt Július dühösen fordult Tommyhoz.
– Mi az ördögöt...
Tommy a szavába vágott.
– Fogja be a száját! Van egy kis beszélni valóm magával, Mr. Július Hersheimmer.

Huszonötödik fejezet – JANE ELBESZÉLÉSE

Tuppence karon fogta Jane-t és úgy vitte az állomásépülethez. Jó füle volt és meghallotta a közeledő vonat zaját.
– Siessen – lihegte –, mert lekéssük.
A vonat abban a pillanatban állt meg, amikor a köt lány a pályaudvarra ért. Tuppence fölrántotta az egyik első osztályú fülke ajtaját és a két lány teljesen kifulladva roskadt le a párnázott ülésekre.
Egy férfi benézett, aztán továbbment a másik kocsiba. Jane idegesen összerezzent. A rémülettől tágra nyílt szemekkel, kérdőleg nézett Tuppence-re.
– Vajon közülük való, mit gondol? – súgta Tuppence a fejét rázta.
– Nem, nem. Nincs semmi baj. – Megfogta Jane kezét.
- Tommy nem mondta volna, hogy menjünk, ha nem tudta volna biztosan, hogy jól van így, és hogy nem lesz bántódásunk.
– De ő nem ismeri őket úgy, ahogy én! – A lány összerezzent – Nem értheti meg ezt. Öt év!... öt hosszú év! Néha azt hittem, hogy beleőrülök.
– Ne gondoljon rá. Most vége van.
– Igazán azt hiszi?...
A vonat elindult és mind gyorsabban rohant bele az éjszakába. Egyszerre Jane Finn felugrott
– Mi volt ez?... Úgy rémlett, mintha látnék valakit., benézni az ablakon.
– Nem, nincs semmi. Nézze. – Tuppence az ablakhoz ment és leeresztette.
– Bizonyos?...
– Egészen bizonyos.
Jane érezte, hogy mentegetnie kell valamivel az idegességét.
– Egészen úgy viselkedem, mint a megriadt nyúl, de nem tehetek róla. Ha most elfognának, akkor...
Rémült, tágra nyílt szemekkel bámult maga elé Tuppence kérésre fogta a dolgot.
– Ne gondolkozzék, dőljön bátra és ne gondoljon semmire. Egészen nyugodt lehet, hogy Tommy nem mondta volna, hogy nincs semmi veszély, ha valóban nem úgy lenne.
– Az unokafivérem nem adott neki igazat Nem akarta, hogy elmenjünk – töprengett Jane.
– Nem, az igaz – felelte Tuppence kissé zavartan.
– Mire gondol? – kérdezte Jane élesen.
– Miért kérdi? – hökkent meg Tuppence.
– A hangja olyan... különös volt!-
– Valóban gondoltam valamire – vallotta be Tuppence. – De nem akarom megmondani... legalább is most nem. Lehet, hogy tévedek, de nem hiszem. Csak úgy átfutott az eszemen valami... már régen. Tommy is erre gondol... csaknem bizonyos vagyok benne. De maga azért ne aggódjék, még ráér később- És meglehet az is, hogy nincs úgy. Legjobb lesz, ha azt csinálja, ámít mondok: hátradől és nem gondol semmire.
– Megpróbálom.
A hosszú szempillák rácsukódtak a barna szemekre. Jane elbóbiskolt
Tuppence viszont nagyon egyenesen ült – kicsit úgy, ahogy a foxterrierek szoktak, mikor valamit figyelnek. Akármennyire igyekezett nyugodt lenni, mégis ideges volt. Folyton járt a szeme egyik ablaktól a másikig. Jól megnézte, hogy hol van a vészfék. Ha megkérdezik, hogy mitől fél, nem tudta volna megmondani. De a szíve mélyén cseppet sem volt nyugodt, bármennyire igyekezett is nyugalmat színlelni. Nem, mintha kételkedett volna Tommyban, csak egyszerűen azért, mert nem tudta elhinni, hogy a hírhedt gazember pokoli ravaszsága éppen az egyszerű és becsületes Tommyban talált emberére. Időnként megingott Tuppence bizalma is.
Ha addig nem történik semmi bajuk, amíg Sir James Peel Edgertonhoz eljutnak, akkor aztán már minden rendben lesz. – De vajon elérnek-e odáig?... Vajon nem gyűltek-e már össze Mr. Brown titokban dolgozó banditái, hogy rájuk törjenek?...
Hiába gondolt Tommyra – amint utoljára látta, revolverrel a kezében –, még ez sem tudta megnyugtatni. Közben talán alumaradt Tommy, túlerővel állhatott szemben... Tuppence elkészítette a haditervét.
Mikor a vonat végre lassan befutott Charing Cross állomásra, Jane Finn riadtan felült.
– Megérkeztünk?... Sose hittem volna!
– Óh, azt bizonyosan tudtam, hogy idáig megérkezünk – legyintett Tuppence. – Ha egyáltalán lesz valami, akkor most kezdődik majd a tánc. Szálljon ki gyorsan! Taxiba ülünk.
A következő pillanatban a kijárathoz értek és beültek az első taxiba.
– King Cross – adta meg Tuppence az utasítást Aztán összerezzent Amint elindultak, valaki benézett az ablakon. Tuppence csaknem egészen bizonyos volt, hogy ez ugyanaz az ember, aki az övékkel szomszédos kocsiban utazott. Rettenetes érzés volt ez... mintha lassan, minden oldalról bekerítenék!
– Látja – magyarázta Jane-nek –, ha azt hitték, hogy Sir Jameshez megyünk, akkor most téves nyomra – vezettük őket- Most az fogják hinni, hogy Mr. Carterhez megyünk. Az ó villája valahol Londontól északra van.
Amint Holbornon áthajtottak, meg kell állniuk a nagy forgalom miatt. Tuppence csak erre várt.
– Gyorsan – súgta –, nyissa ki a jobb oldali ajtót.
A két lány kilépett. Két perc alatt átvergődtek a kocsi-tengeren, másik taxiba ültek és visszafelé hajtattak, ezúttal egyenesen a Carlton House-ba.
– Na – szólt Tuppence igen megelégedetten – most túljártunk az eszükön! Néha igazán azt hiszem, hogy nagyon okos vagyok! Hogy mekkorát fog káromkodni az a taxisofőr! Hogy megszöktek az utasai!... De nem baj, megnéztem a számát és elküldöm a pénzét holnap postán, hogy ne kelljen ráfizetnie, ha esetleg valóban igazi sofőr volt... Ej, mit inog olyan furcsán ez a... óh!
Valami nyikorgás hallatszott, aztán nagy lökést kaptak. Beléjük szaladt egy másik taxi.
Tuppence nyílsebesen kiugrott. Rendőr közeledett. ..Még mielőtt a rendőr odaért, Tuppence öt shillinget nyomott a sofőr markába és Jane-nel együtt eltűnt a tömegben.
– Innen már csak egy-két lépésnyire van – szólt Tuppence idegesen. Az Összeütközés a Trafalgar téren történt.
– Mit gondol, véletlen volt vagy szándékosan szaladtak belénk?
– Nem tudom. Lehet ez is, lehet az is.
Kéz a kézben, sietve haladt a két lány.
– Lehet hogy csak képzelődöm – szolalt meg egyszerre Tuppence – de úgy érzem, hogy jön valaki a hátunk mögött.
– Siessünk! – súgta a másik –, óh, siessünk!...
Most már a Carlton House sarkán voltak, és kezdtek megnyugodni. De egyszerre csak szélesvállú és nyilván berúgott, otromba fickó állta el az útjukat.
– Jó estét, szép kisasszonyok – kezdte és nagyot csuklott közben –, hová, hová oly sietve?
– Kérem, hagyjon menni minket! – förmedt rá Tuppence parancsoló hangon.
– Csak a szép kis barátnőjével akarok beszélni – dadogta a részeg. Tétovázó mozdulattal nyújtotta ki a kezét és vállon ragadta Jane-t. Tuppence lépteket hallotta háta mögött. Nem ért rá megnézni, hogy barátok vagy ellenségek közelednek-e?... Lehajtva fejét, azt csinálta, amit gyerekkorában, játék közben szokott, faltörő kosként beleszaladt támadójuk gyomrába. A férfi hirtelen leült a kövezetre. Tuppence és Jane futásnak eredtek. A ház, ahová igyekeztek, valamivel lejjebb volt. Futó lépések zaja kopogott mögöttük. Lihegve, kifulladva szaladtak föl a lépcsőn Sir James ajtajához. Tuppence meghúzta a csengőt és Jane a kilincset rázta.
Az a férfi, aki útjukat állta, már a lépcső aljához ért. Egy pillanatra habozni látszott és közben kinyílt az ajtó. A lányok egyszerre estek be az előszobába. A könyvtárajtó küszöbén ott állt Sir James.
– Halló! Mi történt?
Előrejött és karjával átfogta a szédülten támolygó Jane-t. Besegítette, úgyszólván bevitte a könyvtárba és lefektette az egyik bőrdíványra. Az asztalon álló üvegből pár csepp konyakot töltött a pohárba és megitatta a lánnyal. Jane nagyot sóhajtva felült, de szemében még ott volt a hátborzongató rémület.
– Nincs semmi baj – biztatta Sir James. – Ne féljen kislány. Teljes biztonságban van.
Jane nyugodtabban kezdett lélegezni és már nem volt olyan halálsápadt Sir James mosolyogva nézett Tuppence-re.
– Tehát nem halt meg, miss Tuppence, maga se?... Ügy csinálta, mint Tommy!
– Az Ifjú Kalandorokat nem lehet olyan könnyen eltenni láb alóli – dicsekedett Tuppence.
– Úgy látom én is – felelt Sir James szárazon. – Mondja, igazam van, amikor azt hiszem, hogy a vállalkozásuk sikerült, és hogy itt van – a díványon fekvő lányra mutatott –, miss Jane Finn?
Jane felült
– Igen – szólt nyugodtan –, én vagyok Jane Finn. Sok mindent kell elmondanom önnek.
– Majd ha jobban lesz...
– Nem, most mindjárt! – rázta a fejét Jane határozottan. – Nyugodtabb leszek, ha már mindent elmondtam.
– Ahogy akarja – bólintott az ügyvéd és beleült az egyik nagy karosszékbe, a dívánnyal szemben.
Jane halkan kezdett beszélni:
– A Lusítániával jöttem át Európába, hogy valami állást vállaljak Párizsban. Borzasztóan lelkesedtem a háborúért és alig vártam, hogy valami úton módon én is csináljak valamit Franciaórákat vettem, és a tanárnőm azt mondta, hogy az egyik párizsi kórházban keresnek munkaerőket, így hát írtam oda, felajánlottam szolgálataimat, és biztató választ kaptam, úgyhogy rögtön indultam is. Rokonaim nem voltak, így hát könnyen ment a dolog.
– Amikor megtorpedózták a Lusitániát, az egyik utas odajött hozzám. Már többször feltűnt nekem ez az ember és nyugtalan viselkedéséből sejtettem, hogy fel valakitől vagy valamitől!... Azt kérdezte tőlem, hogy jó honleány vagyok-e és azt mondta, hogy fontos iratok vannak nála, melyek a szövetségesekre döntő jelentőségűek. Arra kért hogy vegyem át őket. Azt mondta, hogy a Times-ban fog hirdetni. Ha pár napig nem lesz semmi a Times-ban, akkor vigyem el az iratokat az amerikai nagykövetnek.
– Ami ezután következik – folytatta Jane –, az olyan volt, mint egy rémálom. Néha még most is úgy rémlik, mintha magam előtt látnám az egészet... Ezt csak pár szóban fogom elmondani. Mr. Danvers figyelmeztetett hogy vigyázzak magamra. Azt mondta, hogy meglehet hogy már New York óta kísérik ót, bár nem hiszi. Eleinte nem is történt semmi és nem gyanakodtam senkire; de aztán ahogy Hollyhead felé közeledtünk, kezdtem nyugtalankodni. Az egyik asszony nagyon igyekezett gondoskodni rólam és egyáltalán nagyon akart barátkozni... Mrs. Vandemeyernek hívták. Eleinte csak hálás voltam, hogy oly kedves hozzám, de folyton éreztem, hogy van benne valami, ami nem tetszik nekem. Aztán, a hajótörés után, mikor már ír hajón utaztunk, láttam, hogy egy gyanús külsejű férfivel beszélt, és észrevettem, hogy rólam beszélnek. Eszembe jutott, hogy egészen közel állott hozzám, mikor Danvers átadta a csomagot és néhányszor már azelőtt is megpróbált szóba elegyedni Danversszel. Félni kezdtem, de nem igen tudtam, hogy mit csináljak.
– Egy pillanatig arra gondoltam, hogy Hollyheadben maradok és nem megyek Londonba aznap, de aztán átláttam, hogy ez őrültség lenne. Legjobb lesz, ha úgy teszek, mintha nem vettem volna észre semmit... és aztán hátha nem is lesz baj... Gondoltam, csak nem tudnak elcsípni, ha ügyelek. Annyit már megtettem óvatosságból, hogy felhasítottam a viaszosvászon-csomagot és tiszta fehér papírost tettem bele az okmányok helyére, aztán megint visszavarrtam szépen. Így, ha sikerül is valakinek ellopni tőlem a csomagot, nem történik semmi.
– Most azonban meg voltam akadva, mert sehogy sem tudtam, hogy mit csináljak az igazi iratokkal. Végül is kisimítottam őket... csak két lap volt az egész és betettem valami folyóirat lapjai közé, oda, ahol csak hirdetések voltak. Valami levélborítékról leszedtem a ragasztót és ezzel összeragasztottam a két lap szélét. A folyóiratot aztán betettem a köpenyem külső zsebébe és így vittem magammal, mintha nem is törődnék vele.
– Hollyheadben megpróbáltam közeledni pár megbízható kinézésű emberhez, hogy közös fülkébe üljek velük, de különösképpen állandóan rengeteg ember volt körülöttem, akik folyton arra taszítottak, amerre nem akartam menni. Volt ebben valami ijesztő és kellemetlen. Végül mégis Mrs. Vandemeyerrel kerültem egy fülkébe. Kimentem a folyosóra, de a többi kocsi mind tele volt és így vissza kellett mennem, hogy leülhessek. Azzal vigasztaltam magam, hogy még mások is vannak a fülkében. Szemben velem elég jóképű férfi ült a feleségével. Így már csaknem megnyugodtam, mikor közvetlenül London előtt, váratlan meglepetés ért. Félig lehunyt szemekkel hátradőlve ültem a helyemen, és valószínűleg azt hitték, hogy alszom, de csak egy kicsit volt lecsukva a szemem és láttam, hogy a jóképű férfi kivesz a táskájából valamit és odaadja Mrs. Vandemeyemek. És ráadásul intett a szemével...
– Amikor ezt megláttam, végigfutott hátamon a hideg. Csak arra gondoltam, hogy minél hamarább kijuthassak a folyosóra. Fölálltam és igyekeztem nyugodtnak látszani. Talán észrevettek valamit – nem tudom – de egyszerre csak Mrs. Vandemeyer azt mondta, hogy most, és valamit a számra és az orromra nyomott, amikor kiáltani akartam. Ugyanakkor rettenetes ütést éreztem a fejem búbján...
A lány égés?, testében remegett. Sir James halkan pár résztvevő szót szólt. Jane idegesen megrázkódott és folytatta elbeszélését:
– Nem tudom, mennyi ideig tartott, míg ismét magamhoz tértem. Nagyon gyönge és beteg voltam. Valami piszkos ágyon feküdtem. Az ágy körül spanyolfal volt. de hallottam, hogy ketten beszélgetnek a szobában. Az egyik hangot megismertem, Mrs. Vandemeyer volt. Megpróbáltam kihallgatni, mit beszélnek, de eleinte nem sokat értettem belőle. Mikor aztán végre kezdtem megérteni, hogy mi készül, megrémültem! Csodálom, hogy nem kiáltottam föl ijedtemben.
– Az iratokat nem találták meg. A viaszos vásznat és a fehér lapokat megtalálták és most dühösek voltak. Nem tudták/hogy én cseréltem-e ki a lapokat, vagy hogy Danvers kezdettől fogva csak ezeket hozta magával, míg az igaziak valaki másnál voltak. Arról beszéltek – sóhajtott Janó, lehunyva szemét -. hogy megkínoznak, hogy vallomásra bírjanak!
– Addig nem tudtam, hogy mit jelent az: félni... igazán féltem! Egyszer odajöttek hozzám, h*>gy megnézzenek. Behunytam a szememet és színleltem, hogy még; nem tértem magamhoz, de féltem, hogy meghallják a szívverésemet Végül elementek megint. Görcsösen gondolkozni kezdtem. – Mit tehernek?... Azt tudtam, hogy ha kínozni kezdenek, nem fogom sokáig bírni.
– És egyszerre valami belső hang azt súgta nekem, hogy színleljem, hogy elveszett az emlékezőtehetségem. Mindig érdekelt ez a kérdés, és sokat olvastam róla. A kisujjamban volt az egész. Ha sikerül ezt elhitetni velük, talán megmenekülök, imádkoztam, aztán mély lélegzetet vettem. Végül kinyitottam a szememet és elkezdtem gagyogni franciául.
– Mrs. Vandemeyer rögtön a spanyolfal mögé jött. Az arcán annyi gonoszság látszott, hogy majd meghaltam a rémülettől, de kérdőleg rámosolyogtam és franciául azt kérdeztem tőle, hogy hol vagyok.
– Láttam, hogy sehogy sem érti a dolgot. Odahívta azt a férfit, akivel az imént beszélt. Odajött az is a paraván mögé, de árnyékban volt az arca. Franciául beszélt hozzám. Egészen rendes, nyugodt hangja volt, de valahogy, nem tudom miért, tőle még jobban féltem, mint a nőtó'l. Ügy éreztem, mintha átlátna rajtam, de azért tovább színleltem. Megint megkérdeztem, hogy hol vagyok és aztán tovább beszéltem. Azt mondtam, hogy van valami, amire emlékeznem kell – okvetlenül emlékeznem kell –, de most, ebben a pillanatban nem tudom, hogy mi. Beledolgoztam magamat ebbe és mind jobban el voltam keseredve. A férfi megkérdezte, hogy mi a nevem. Azt mondtam, hogy nem tudom, hogy nem emlékszem a világon semmire.
– Hirtelen elkapta a csuklómat és csavarni kezdte. Borzasztóan fájt Ordítottam. Tovább csavarta. Sikoltottam és ordítottam, de valahogy sikerült franciául ordítanom. Nem tudom, hogy soká bírtam volna-e, de szerencsére elájultam. Még hallottam, amikor azt mondta, hogy „Ez nem lehet tettetés! És különben is az ő korában nem tudhat eleget, hogy színleljen../' Persze elfelejtette, hogy az amerikai lányok korukhoz képest idősebbek, mint az angol lányok, és jobban érdeklődnek tudományos kérdések iránt, mint az itteniek.
– Amikor magamhoz tértem, Mrs. Vandemeyer mézédes volt hozzám. Bizonyára parancsot kapott rá. Franciául beszélt hozzám. Azt mondta, hogy idegsokkot kaptam és hogy nagyon beteg voltam. Nemsokára jobban leszek. Tettem magamat, mintha még kicsit kábult lennék, motyogtam valamit az „orvosról", aki megerőltette a csuklómat, úgy hogy belefájdult Amikor ezt mondtam, láttam, hogy megnyugtattam.
– Kis idő múlva aztán egészen kiment a szobából. Én még gyanakodtam és egy ideig egész csöndesen, feküd tem. A végén aztán mégis fölkeltem és körüljártam a szobát, hogy megnézzem, mi van benne. Gondoltam, hogy még ha figyelnek is valahonnan, az adott körülmények közt elég természetes dolognak fogják találni ezt. Mocskos hely volt Különösnek találtam, hogy nincs ablaka. Nem próbáltam meg kinyitni az ajtót, mert szentül hittem, hogy be van zárva. A falon viharvert régi képek voltak, a Faust néhány jelenetét ábrázolták.
Jane két hallgatója egyszerre megszólalt „Ah!"
A lány bólintott
– Igen, ugyanaz a ház volt Sohóban, ahol Mr. Beresford volt elzárva. Persze, akkoriban azt se tudtam, hogy Londonban vagyok. Borzasztóan aggódtam valamin, de nagyot dobbant a szívem, mikor nagy megkönnyebbülésemre megláttam a köpenyemet, rádobva az egyik székre. A folyóirat most is ott volt az egyik zsebben!
– Csak azt tudnám, hogy nem látnak-e valahonnan! Óvatosan végignéztem a falakat. Sehol nem lehetett látni semmiféle nyílást és mégis... tudtam, megéreztem valahogy, hogy figyelnek valahonnan. Hirtelen leültem az asztal szélére és kezeimbe temettem az arcomat „Mon Dieu! Mon Dieu!" jajdultam fel hangosan. Nagyon jó fülem van. Tisztán hallottam valami szoknya suhogását és halk recsegést. Ennyi elég volt nekem. Tudtam, hogy szemmel tartanak!
– Ismét lefeküdtem az ágyra és aztán kis idő múlva bejött Mrs. Vandemeyer és vacsorát hozott. Mézédes volt most is. Persze, azt mondták neki, hogy próbálja meg magát behízelegni nálam. Nemsokára kihúzta zsebéből a viaszosvászon csomagot és megkérdezte, hogy megismerem-e, közben árgus szemekkel figyelve az arcomat.
– Kezembe vettem a csomagot és forgatni kezdtem, mint aki gondolkozik. Aztán tagadólag ráztam a fejemet. Azt mondtam, hogy úgy érzem, hogy valamit kellene tudnom erről, úgy rémlik, mintha visszajönne az emlék és aztán, ahogy közeledett, úgy tűnik el ismét mielőtt megfoghatnám. Akkor azt mondta, hogy az unoka húga vagyok, és szólítsam Rita néninek. Szót fogadtam és azt mondta: ne búsuljak, majd visszajön az emlékező tehetségem nemsokára.
– Rettenetes éjszaka volt. Míg Mrs. Vandemeyerre vártam, megcsináltam a haditervemet. Az iratok egyelőre biztonságban voltak, de nem mertem továbbra is otthagyni őket. Akármikor eldobhatják azt a folyóiratot. Sokáig ébren feküdtem az ágyamon. Mikor azt gondoltam, hogy körülbelül éjfél után két óra lehet, egész csöndesen fölkeltem és óvatosan végigtapogattam a bal oldali falat. Nesztelenül leakasztottam az egyik képet a szögről: Marguerite volt az ékszereivel. Lábujjhegyen odamentem, ahol a kabátom feküdt, kivettem a folyóiratot és azt a két-három borítékot, amit mellé,: betértem. Aztán a mosdóhoz mentem és megnedvesítettem köröskörül a barna papírost, amivel a kép bitül le volt ragasztva. Hamarosan sikerült lehúzni ezt a papírt. A folyóiratból már kitéptem a két összeragasztott lapot és most a közéjük ragasztott kinccsel együtt becsúsztattam Őket a kép és a barna hátlap közé. A borítékokról leszedett ragasztó segítségével ismét helyére tettem a barna papírt. Nem hinné senki se, hogy egyáltalában hozzányúltam a képhez. Visszaakasztottam a falra, a folyóiratot visszatettem a zsebembe és bebújtam az ágyba. Meg voltam elégedve a rejtekhellyel, amit találtam. Soha sem fog eszükbe jutni, hogy a saját képeik mögött keressék az okmányokat. Azt reméltem, hogy azt fogják hinni, hogy Danvers, a kémek megtévesztésére, csak a fehér papírlapot utaztatta és hogy végül elengednek engem.
– Azt hiszem, hogy eleinte tényleg gondoltak is erre, és csak most tudom, mily veszedelmes lett volna ez rám nézve. Utólag megtudtam, hogy csaknem eltettek láb alól akkor mindjárt, és nemigen került volna sor arra, hogy elbocsássanak, de a vezetőjük jobbnak látta, hogy életben hagyjanak, hátha mégis eldugtam az iratokat és megmondom majd, hogy hol vannak, amikor visszatér az emlékezőtehetségem. Heteken keresztül állandóan figyeltek. Néha óraszámra kikérdeztek... azt hiszem, sokszor megfordult az eszükben, hogy megkínozzanak, de valahogy mégse vetemedtek erre, úgyhogy végül mégis mindig sikerült felülmaradnom. De rettenetesen idegölő volt...
– Visszavittek Írországba, lépésről-lépésre végigvezettek ugyanazon az úton, amelyen jöttünk. Gondolták, hogy hátha útközben eldugtam valahol az iratokat. Mrs, Vandemeyer és egy másik nő soha, egy pillanatra el nem hagytak. Azt mondták rólam, hogy Mrs. Vandemeyer húga vagyok és a Lusitania megtorpedózása és elsüllyedése után kissé megzavarodtam a rémülettől- Nem volt senki, akihez segítségért folyamodhattam, hiszen ezzel elárultam volna magamat előttük. Nyílt váddal se léphettem föl ellenük, mert Mrs. Vandemeyer oly szép volt és a ruháiról ítélve oly gazdagnak látszott, hogy egész bizonyosan inkább neki hittek volna, mint nekem, és rám fogták volna, hogy üldözési mániában szenvedek és ez is hozzátartozik a betegségemhez. De ha meg mertem volna tenni ezt, rettenetes dolgok vártak volna rám, mert akkor megtudták volna, hogy csak alakoskodtam és rá akartam szedni őket Sir James megértően bólintott
– Mrs. Vandemeyer határozott egyéniség volt – mondta elgondolkozva. – Társadalmi helyzete és biztos fellépése segítségével játszva felülmaradt volna, és a maga szenzációs leleplezéseinek nemigen adtak volna hitelt.
– Ezt gondoltam én is – folytatta Jane. – Végül aztán elküldtek Bournemouth-ba, szanatóriumba. Eleinte nem tudtam, hogy igazi szanatórium-e vagy sem. Rábíztak az egyik kórházi ápolónőre. Olyan kedves, rendes ápolónőnek látszott, hogy végül elhatároztam, hogy megbízom benne. Az isteni Gondviselés azonban idejében megmentett engem. Az ajtóm véletlenül félig nyitva maradt egyszer és hallottam, amint valakivel beszél a folyosón. Ö is közülük való volt! Még mindig azt hitték, hogy csak színlelek és megbízták, hogy figyeljen meg és leplezzen le – Ezután végleg összeroppantam. Nem mertem többé megbízni senkiben.
– Ami azután jött, azt hiszem, már majdnem az autoszuggesztióval volt határos. Egy idő múlva csaknem elfelejtettem, hogy tulajdonképpen én vagyok Jane Finn. Annyira Janet Vandemeyer akartam lenni, hogy az idegeim néha felmondták a szolgálatot. Tényleg beteg lettem, hónapokig valami különös aléltság vette rajtam erőt. Meg voltam győződve róla, hogy hamarosan meg is halok, és most már úgyis minden mindegy. Azt mondják, hogy ha valakit józanon bezárnak a bolondok házába, az gyakran igazán megbolondul. Hát én is így jártam. Annyira megszoktam a színlelést hogy ez már csaknem természetessé vált. A végén már nem is voltam szerencsétlen... nem bántam már semmit Mindegy volt minden... És múltak az évek.
– Aztán egyszerre megváltozott minden. Mrs. Vandemeyer lejött Londonból. Az orvossal együtt kérdéseket intézett hozzám, aztán különböző kezelésekkel próbálkoztak. Arról beszéltek, hogy Párizsba küldenek valami szakemberhez. Végül mégse merték megpróbálni. Az egyik, véletlenül kihallgatott beszélgetésből arra következtettem; hogy mások... jóbarátok,.. keresnek engem. Utólag megtudtam, hogy az az ápolónő, akinek a gondjaira voltam bízva, elment Párizsba és megkereste az egyik specialistát, mondván, hogy elvesztette az emlékezőtehetségét és az én esetemet a sajátjaként előadva, utasítást kért a gyógykezelésre. A szakember rövid vizsgálat után megállapította, hogy az ápolónő csak színleli a betegséget, de az ápolónő ezzel nem törődött. Azért ment a speicalistához, hogy a vizsgálat módszereit megjegyezze és ugyanazt végigcsinálja velem. A szakembert bizonyosan egy percig se sikerült volna félrevezetnem, de őket megint sikerült rászednem, ami talán azért is könnyebben ment, mert már nagyon is régóta nem gondoltam Önmagámra, mint Jane Finnre.
– Aztán egyszer csak éjnek idején felpakoltak és teljesen váratlanul visszahoztak Londonba, ugyanabba a sohói házba. Amint kinn voltam a szanatóriumból, mindjárt másként éreztem magam: különös érzés volt, mintha felébredne bennem valami, ami már régóta el volt temetve.
– Azt mondták, hogy szolgáljam ki Mr. Beresfordot. (Akkor persze, még nem tudtam a nevét.) Gyanakodtam, mert Beresford olyan becsületesnek látszott, hogy alig hihettem róla ilyesmit. Mégis, ügyeltem minden szóra, mert tudtam, hogy kihallgathatnak.
– De azon a bizonyos vasárnap délutánon üzenetet hoztak a házhoz. Nagyon izgatottak lettek mindnyájan.
Nem tudták, hogy hallom a beszélgetésüket és így megtudtam, hogy parancsot kaptak, hogy meg kell ölni Mr. Beresfordot. Ami ezután jött, azt nem kell elmondanom, hiszen úgyis tudják. Azt hittem, hogy lesz annyi időm, hogy felszaladjak és lehozhassam magammal az iratokat, de elkaptak. Így aztán elkezdtem kiabálni, hogy megszökik, és hogy én vissza akarok menni Marguerite-hez. Háromszor, hangosan kiáltottam ezt a nevet. Tudtam, hogy a többiek azt fogják hinni, hogy Mrs. Vandemeyerről beszélek, de reméltem, hogy Mr. Beresford a képre fog gondolni. Mindjárt az első nap leakasztotta az egyik képet. Ebből gondoltam, hogy sejt valamit az okmányok rejtekhelyéről, és ezért nem mertem megbízni benne. A lány elhallgatott
– Szóval akkor az iratok – kérdezte lassan Sir James –, most is ott vannak, abban a szobában, a kép mögött?
– Igen – bólintott Jane, és a hosszú elbeszélés izgalmától kifáradva, hátradőlt a díványon.
Sir jamcs felállt. Az órájára nézett
– Jöjjenek – mondta – most rögtön mennünk kell.
– Ma éjjel? – kérdezte Tuppence csodálkozva.
– Holnap talán már késő lesz – felelt sir James komolyan. – Ha ma este megyünk, az is meglehet, hogy elfogjuk a nagy embert, a főbűnöst... Mr. Brownt. 
Síri csönd lett és Sir James tovább beszélt.
– Amikor maguk idejöttek, ők a nyomukban voltak. Az kétségtelen. Mihelyt tehát elindulunk, ismét a nyomunkban lesznek, de nem fognak bántani, mert Mr. Brown azt akarja, hogy mi vezessük őt Azt a házat Sohóban éjjel-nappal Őrzi a rendőrség. Többen figyelik. Amikor oda bemegyünk, Mr. Brown nem fog meghátrálni... mindent megkockáztat majd abban a reményben,
hogy itt végre megtalálja azt a szikrát, amitől felrobban majd a pokolgépe. És azt képzeli, hogy a veszély nem valami nagy, mivel... juharát képében fog bemenni! Tuppence elpirult, aztán ösztönösen megszólalt:
– De még van valami, amit nem tud... amit még nem mondtunk meg. – Megakadt a szó a száján és kételkedve nézett Jane-re.
– És mi lenne az? – kérdezte a férfi élesen. – Most már nem lehet fenntartásokkal dolgozni, miss Tuppence. Csakis bizonyosra indulhatunk!
De Tuppence most az egyszer megnémult.
– Olyan nehéz... tudja, ha nincs igazam... óh, az rettenetes lenne. – A szemével Jane felé intett, aki lehunyt szemmel feküdt a díványon. – Sohase bocsátaná meg – szólt rejtélyesen.
– Azt akarja, hogy kisegítsem, mi?
– Igen, kérem. Maga tudja, hogy kicsoda Mr. Brownt, ugye?
– Igen – szólt Sir James komolyan –, végre tudom.
– Végre? – kérdezte Tuppence kételkedve. – Óh, én azt hittem, hogy... ismét elhallgatott
– Nagyon helycsen hitte, miss Tuppence. Már jó ideje, hogy elvben megállapítottam a kilétét... azóta, hogy Mrs. Vandemeyer akkor éjjel oly rejtélyes módon meghalt
– Ah! – szólt Tuppence halkan.
– Mert itt a száraz tények beszélnek. Logikailag véve csak két megoldás lehetséges. Vagy Mrs. Vandemeyer maga keverte a halálos italt, és ezt a teóriát nem tudom elfogadni, vagy pedig...
– Vagy pedig?...
– Vagy pedig az a konyak ölte meg, amit maga adott neki. Már most ahhoz csak hárman nyúltunk: maga, miss Tuppence, én magam és még valaki... Mr. Július Hersheimmer!
Jane Finn erre megmozdult és felülve, tágra nyílt csodálkozó szemekkel bámult Sir Jamesre.
– Első percben teljesen lehetetlennek látszott a dolog. Mr. Hersheimmer, a milliomos fia, közismert ember egész Amerikában... Teljesen lehetetlennek látszott, hogy ő és Mr. Brown egy és ugyanaz a személy legyen. De hiába, a tények logikája elől nem lehet kitérni. Ha már így áll a dolog, számolni kell vele. Emlékszik, hogy Mrs. Vandemeyer egyszerre, minden ok nélkül, milyen izgatott lett? Újabb bizonyíték, ha már bizonyítékra van szükség.
– A legelső alkalommal figyelmeztettem magát Manchesterben, aztán olyasvalamit mondóit Mr. Hersheimmer, amiből arra következtettem, hogy maga megértette a figyelmeztetésemet és aszerint cselekedett. Aztán munkához láttam, hogy bebizonyítsam, lehetséges a lehetetlenség. Mr. Beresford felhívott telefonon és közölte velem, amit már régóta sejtettem, hogy miss Jane Finn fényképe egész idő alatt Mr. Hersheimmernél volt...
De most Jane Finn a szavába vágott. Felugorva dühösen odakiáltott:
– Mit akar ezzel mondani? Mit jelentsen ez? Hogy Július lenne Mr. Brown? Július... az ón unokafivérem?!
– Nem, miss Finn! – szólt Sir James váratlanul. – Nem az unokafivére. Ez az ember, aki Július Hersheimmernek adja ki magát, nem rokona magának.

Huszonhatodik fejezet – MR. BROWN

Sir James szavai úgy hatottak, mint az ágyúlövés. Mind a két lány értelmetlenül bámult rá. Az ügyvéd íróasztalához ment és felvett onnan valami papírlapot, egyik napilapból volt kivágva. Odaadta Janenek.Tuppencc áthajolt Jane válla fölött és úgy olvasta el. Az újságcikkben arról az ismeretlen férfiről volt szó, akinek holttestét New York-ban megtalálták... Ez volt az a2 ismeretlen halott, akiről Sir James közelebbi adatokat kért Mr. Cartertől.
– Amint éppen mondtam miss Tuppence-nek – folytatta Sir James –, munkához láttam, hogy bebizonyítsam, a lehetetlen ís lehetséges. A nagy nehézség az volt, hogy a név. Július Hersheimmer, nem volt álnév. Amikor elolvastam ezt a cikket, egyszerre megoldódott előttem a rejtély. Július Hersheimmer elindult, hogy megkeresse az unokahúgát. Elment a nyugati államokba és ott hallott róla. Ugyanott megkapta a lány fényképét is, hogy ez megkönnyítse a keresést. Egy nappal előbb, mint New Yorkból elindult volna megtámadták és megölték. A tetemét rongyos ruhákba öltöztették és arcát a felismerhetetlenségig szétroncsolták. Mr. Brown vette át a helyét. Azonnal hajóra ült és átjött Angliába. Az igazi Hersheimmer barátai és ismerősei közül senki se látta ezt az ál-Hersheimmert az indulása előtt. De ha látták volna is, mindegy lett volna, mert ott még Mr. Brown volt és csak Londonban vedlett át Hersheimmerré. Londonban aztán állandóan legjobb barátságban volt azokkal, akik el akarták fogni. Ismerte minden titkukat. Csak egyszer forgott igazán veszélyben. Mrs. Vandemeyer ugyanis tudta a titkát Nem illett bele Brown tervébe, hogy azt az óriási összeget Mrs. Vandemeyernek fölajánlják. Ha véletlenül és szerencsére miss Tuppence meg nem változtatja a tervét aznap délután, Mrs. Vandemeyer már messze járt volna, mire mi a lakására értünk. Mr. Brownnak tehát szembe kellett néznie azzal a lehetőséggel, hogy leleplezik. Akkor, végső szorultságában, hallatlanul merész dolgot csinált, mert abban bízott, hogy a magára vállalt szerepben nem érheti gyanú. Sikerült is neki... de nem egészen.
– Nem tudom elhinni – szólalt meg Jane halkan –, olyan nagyszerű embernek látszott.
– Az igazi Július Hersheimmer valóban nagyszerű ember is volt. Mr. Brown viszont elsőrangú színész. De kérdezze meg csak miss Tuppence-t, hogy nem gyanakodott-e ő is erre az ál-Hersheimmerre?
Jane kérdőleg ránézett Tuppence-re, aki igenlően bólintott.
– Nem akartam megmondani, Jane... nem akartam megbántani magát – mentegetőzött Tuppence. – És különben se voltam egészen bizonyos benne. Még most se értem, hogy ha ő Mr. Brown, akkor miért mentett meg bennünket
– Július Hersheimmer segített maguknak a szökésben?
Tuppence elmesélte az aznap esti izgalmas eseményeket és végül hozzátette:
– Csak azt nem értem, hogy miért tette?
– Nem érti? Én értem. És a fiatal Beresford is érti, legalábbis a cselekedetei után ítélve- Még egy dolgot meg lehetett próbálni: szökni engedni Jane Finnt, de a szökést úgy kellett rendezni, hogy miss Finn ne gyanítson semmit és ne higgye, hogy tőrbe csalták. Nem volt semmi kifogásuk az ollón, hogy Mr. Beresford is ott legyen a közelben, sőt, az ellen sem, hogy szükség esetén értekezzék magukkal. Arról majd gondoskodnak, hogy a kellő pillanatban ne legyen az útjukban. Aztán egyszerre csak megjelenik Július Hersheimmer és színpadias mozdulattal megmenti magukat Fütyülnek a golyók... de nem találnak. S mi történt volna ezután? Egyenesen elhajttattak volna Sohóba, ahhoz a bizonyos házhoz és megkeresték volna az iratokat, amelyeket aztán miss Finn valószínűleg rábízott volna az unokfivére gondjaira. Vagy, ha ő vezette volna a keresést, azt mondta volna, hogy már nincs semmi a kép mögött, nyilván elvitték az iratokat, mielőtt maguk odaértek. Ezer módja lett volna annak, hogyan oldja meg a kérdést, de az eredmény ugyanaz maradt volna. És úgy képzelem, hogy végül mind a kénen valami véletlen szerencsétlenség áldozatai lettek volna. Mert most kellemetlenné válhatna neki, hogy maguk annyi mindent tudnak. Nagyjából ez a helyzet. Elismerem, hogy én kicsit elaludtam közben, de valaki más ébren maradt.
– Tommy – szólt közbe Tuppence halkan.
– Igen. Úgy látszik, hogy amikor eljött az ideje annak, hogy elfogják, Tommy túljárt az eszükön. És mégse vagyok azért egészen nyugodt Tommyt illetőleg.
– Miért? – hökkent meg Tuppence.
– Mert Július Hersheimmer... illetőleg Mr. Brown nem az az ember – szólt Sir James szárazon –, akit Tommy Beresford... még ha revolvere van is, megállíthasson az útjában.
Tuppence kicsit elsápadt
– Mit tehetünk? – kérdezte riadtan.
– Addig, amíg nem voltunk a sohói házban, addig semmit Ha Beresford még mindig felülmaradt, akkor nincs mitől félni. Ellenkező esetben az ellenségünk el fog jönni, de ha jön: nem talál bennünket készületlenül! – mondta Sir James. – Az íróasztal egyik fiókjából szolgálati revolvert vett elő, és a kabátja zsebébe csúsztatta.
– Na, most készen vagyunk. Sokkal jobban ismerem magát, miss Tuppence, mint hogy azt higgyem, hogy maga itt marad, ha én elmegyek a sohói házba...
– Még csak az kellene!
– De ha ön velem jön is, azt hiszem, jobb lenne, ha miss Finn itt maradna- Itt nincs mitől félnie, és attól tartok, hogy rettenetes fáradt mindazok után, amiken keresztülment.
De Tuppence csodálkozására Jane a fejét rázta.
– Nem. Sőt sokkal jobb lesz, ha én is megyek. Azok az iratok énrám lettek bízva. Ezt most már végig kell csinálnom. És különben is most már sokkal jobban vagyok.
Sir James megrendelte az autóját. Tuppence-nek hangosan dobogott a szíve, míg a kocsi elvitte Őket Sohóba. Bár néha elfogta a nyugtalanság Tommy miatt, mégis borzasztóan örült. Győzni fognak!
Az autó megállt a tér sarkán és ők kiszálltak. Sir James odament az egyik civilbe öltözött rendőrhöz, aki a házat őrizte, és valamit mondott neki. Aztán visszajött a lányokhoz.
– Eddig még nem ment be senki se a házba. A hátsó kaput is Őrzik. Ha valaki megpróbálja, hogy most utánunk bejöjjön a házba, azt azonnal letartóztatják... Nos, bemenjünk?
Az egyik rendőr odaadta a kulcsot. Mind jól ismerték Sir Jamest. Tuppence-re vonatkozólag is megkapták az utasítást Csak a társaság harmadik tagja volt ismeretlen előttük. Mind a hárman bementek a házba, és becsukták maguk mögött az ajtót Lassan felmentek a rozoga lépcsőn. A lépcső tetején ott volt az a rongyos függöny és mögötte a beugró, ahová Tommy akkoriban elrejtőzött. Tuppence hallotta az egész történetet Jane-től, aki akkor Anette-t adta. Érdeklődéssel nézte a kopott bársonyt.. Majd megesküdött volna, hogy mozog – mintha lenne mögötte valaki. Annyira erőt vett rajta a fantázia, hogy már-már azt képzelte, látja valami alaknak a körvonalait... Talán Mr. Brown – Július – van ott és vár...
Lehetetlenség, természetesen! És mégis, kis híján visszament, hogy félrehúzza a függönyt és megnézze...
Most beléptek a börtönbe. Itt nincs hová elbújni, gondolta Tuppence, és megkönnyebbülten lélegzett föl, de mindjárt aztán méltatlankodva szidta önmagát. Össze kell magát szednie, nevetséges ez a képzelődés – ez az állandó furcsa érzés, hogy Mr. Brown itt van a házban... Ha! Mi volt ez? – Halk léptek a lépcsőn... Hát tényleg van valaki a házban! Őrültség! igazán, már hisztériás kezd lenni.
Jane egyenesen odament Marguerite képéhez. Biztos kézzel leakasztotta a szegfői. Vastagon feküdt rajta a por és sűrű, szürke pókhálók voltak a kép és a fal között. Sir James odaadta a bicskát és Jane fölhasította a hátlap barna papirosát... Kiesett alóla a folyóirat lapja, csupa hirdetés volt rajta. Jane felszedte. Szétnyitva szélüknél a lapokat, kivett két sűrűn teleírt, vékony papírlapot
Ez már az igazi okmány volt!
– Megvan! – szólt Tuppence. – Végre...
A pillanat oly izgalmas volt, hogy mind a hárman csaknem Idegzet nélkül álltak ott... Hol voltak a recsegések, hogy egy perccel ezelőtt elképzelt zajok! Egyikük se tudta levenni szemét arról a két lapról, amit Jane a kezében tartott.
Sir James elvette és gondosan megnézte.
–. Igen – szólt csöndesen – ez az a szerencsétlen egyezségtervezet!
– ÉS sikerült nekünk – sóhajtott Tuppence. Áhítattal mondta ezt a három szót, csodálattal, majdnem hitetlenül.
Sir James, ismételve Tuppence szavait, gondosan összehajtotta a papírlapot és a zsebkönyvébe tette. Aztán kíváncsian körülnézett a piszkos szobában.
– Ide volt elzárva oly sokáig a fiatal barátunk, ugye? – mondta. – Igazán borzalmas ez a szoba. Nézzék, nincs rajta ablak és milyen jól záródik ez a tömör ajtó. Ami itt történik, azt sohasem hallanák meg odakinn Tuppence-nek végigfutott hátán a hideg. Sir James szavai valami különös rémületet keltettek benne. – Mi lesz, ha valóban elbújt valaki a házban? Az a valaki rájuk zárhatná az ajtót és otthagyhatná őket, hogy meghaljanak ebben, az egérfogóban... De mindjárt rájött, hogy micsoda Őrültséget gondolt. Hiszen a ház körül van véve rendőrökkel és ha ők nem jönnek ki, akkor minden bizonnyal, betörnek és alaposan végigkutatnak mindent. Elmosolyodott, amint ráeszmélt saját bolondságaira – aztán összerezzenve felnézett és tekintete találkozott Sir James rászögezett, fürkésző szemeivel. Az ügyvéd bólintott.
– Igaza van, miss Tuppence. Maga megérezte a veszedelmet. Én is. Miss Finn is.
– Igen – vallotta be Jane. – Ostobaság, de nem tehetek róla.
Sir James megint igent intett.
– Maga megérezte... aminthogy mind megéreztük... Mr. Brown jelenlétét. Igen – tette hozzá, mikor Tuppence megmozdult: – Semmi kétség... Mr. Brown itt van.
– Itt j házban?
– Itt ebben a szobában... Nem érti? Én vagyok Mr. Brown!
Bambán, értetlenül bámultak rá. Sir James arcának még a vonásai is megváltoztak. Egészen más ember állt előttük. Lassan, kegyetlen mosollyal nézett rájuk.
– Ezt a szobát egyikük se fogja élve elhagyni! Épp az előbb mondta, hogy sikerült nekünk... Nekem sikerült! A békeszerződés-tervezet az enyém. – Mind szélesebben mosolyogva nézett Tuppence-re. – Elmondjam, hogy most mi fog történni? Előbb-utóbb behatol majd a rendőrség, és itt fogják találni Mr. Brown három áldozatát... három, értik, nem kettő!... de szerencsére a harmadik nem lesz halott, csak sebesült és így ő majd részletesen, szépen el fogja beszélni, hogyan támadtak ránk!... A szerződés? Az Mr. Brown kezében van. így aztán senkinek sem fog eszébe jutni, hogy Sir James Peel Edgerton zsebeit kikutassa!
Jane felé fordult
– Maga túljárt az eszemen. Gratulálok. De másodszor nem fogja megtenni.
A háta mögött valami halkan megmozdult, de a siker mámorában nem fordította meg a fejét. Kezét a zsebébe csúsztatta.
– Vége az Ifjú kalandorok történetének – szólt, és lassan felemelte a nagy ismétlőpisztolyt.
De ugyanabban a pillanatban hátulról megragadta valakinek a vasmarka. A revolvert kirántották kezéből és lassú, vontatott hangján megszólalt Július Hersheimmer.
– Na, végre rajtakaptuk... in flagranti.
És Július mellett ott állt Tommy is.
A királyi tanácsos vérvörös lett, de bámulatos Önuralommal nézett hol az egyik, hogy a másik támadójára. Tommyra nézett leghosszasabban.
– Maga – szólt halkan. – Maga!... Tudhattam volna.
Mikor látták, hogy nem is próbál ellenállni, eleresztették. Bal kezét – balján viselte a pecsétgyűrűjét – villámgyorsan a szájához emelte...
– Ave Caesar! Morituri te salutant! – mondta és Tommyra nézett.
Aztán elváltozott az arca és görcsös vonaglással előrebukott. A szoba megtelt a keserűmandula szagával.

Huszonhetedik fejezet – ESTEBÉD A SAVOYBAN

Akik szeretnek jól enni, sokáig fogják emlegetni azt az estebédet, amit Július Hersheimmer adott barátainak 30-án. Az egyik szeparéban vacsoráztak és Mr. Hersheimmer előzőleg rövid és határozott utasításokat adott. Egyebekben teljesen szabad kezet engedett a főúrnak – és amikor milliomosok szabad kezet adnak, a főurak rendszerint pontosan követik az utasításukat!
Ami különlegességet abban az időszakban csak találni lehetett, az mind ott volt. A pincérek gondoskodó szeretettel hozták a régi, királyi borokat. Az asztal virágdísze fittyet hányt az évszaknak és éppen oly csodálatos módon sorakoztak egymás mellé azok a gyümölcsök, amelyek máskor olyan távol vannak egymástól, mint a május a novembertől- A vendégek névsora rövid, de annál előkelőbb volt. Az amerikai nagykövet, Mr. Carter – aki, mint mondta, bátor volt magával hozni egyik régi barátját, sir William Beresfordot – aztán a nagytiszteletű Mr. Cowley, továbbá dr. Hall, azután a két Ifjú Kalandor – miss Prudence Cowley és Mr. Thomas Beresford – no, és végül az ünnepelt: miss Jane Finn.
Július nem kímélte a fáradságot, hogy Jane igazán hódító legyen, Tuppence és Jane közös lakosztályban lakta. Egyszer valami rejtélyes kopogásra az ajtóhoz ment Tuppence. Július volt ott és egy csekket szorongatott a kezében.
– Mondja, Tuppence – kezdte – tenne nekem valami nagy szívességet? Fogja ezt a csekket és öltöztesse fel szépen Jane-t ma estére. Ma este velem fognak vacsorázni mindnyájan a Savoyban... Hát ezért. Ne kímélje a költséget. Ugye, érti?
– Meglesz – bólintott Tuppence –, és pompásan fogunk mulatni! Igazi öröm lesz Jane-t öltöztetni. Mert Jane lesz a legszebb lány, akit valaha láttam.
– Az már igaz! – helyeselt Mr. Hersheimmer lelkesen.
Ennyi lelkesedés láttára huncutul megcsillant Tuppence szeme.
– Igaz, Július – szólt csöndesen –, én... én még nem adtam meg magának a választ.
– Választ? – hökkent meg Július elsápadva.
– Tudja... amikor arra kért, hogy... legyek a felesége – rebegte Tuppence, lesütve a szemeit, mint valami Biedermeier-regény hősnője. – És... és maga nem akart belenyugodni abba, hogy nemet mondtam. Azóta jól meggondoltam a dolgot...
– I-i-gen? – dadogott Július és verejtékcsöppek gyöngyöztek a homlokán.
Tuppence megkegyelmezett
– De nagy csacsi! – mondta fölkacagva. – Na, most árulja el, hogy miért tette? Mindjárt akkor láttam, hogy nem jelentek semmit magának!
– Dehogy! – tiltakozott Július. – Én akkor... és most is... végtelenül becsülöm és tisztelem és... és csodálom magát!
– Hm! – szólt Tuppence, – Ezek azok a bizonyos érzelmek, amelyek nyomtalanul eltűnnek, mihelyt megjelenik d másik érzés. Ugye, öreg?
– Nem értem, hogy mit akar ezzel mondani – szólt Július mereven, de fülig elpirult hozzá.
– Csudát! – felelt Tuppence. Nevelve becsukta az ajtót, de a következő pillanatban újra kinyitotta és méltóságteljesen mondta: – Azért tulajdonképpen mégis kosarat kaptam!
– Ki volt az? – kérdezte Jane, mikor Tuppence visszajött
– Julius.
– Mit akart?
– Igazában magát akarta látni, azt hiszem, de én nem voltam hajlandó ezt megengedni. legalábbis ma estig tilos, akkor aztán maga lesz Sába királynője, a földkerekség legszebb és legédesebb eladó lánya. Valakinek a szemében, akivel együtt vacsorázunk... De most gyerünk! Megyünk vásárolni!
A legtöbb ember azt találta, hogy 29-e, a sokat emlegetett „Munkás Nap" éppolyan szürke volt, mint máskor a május elseje. A Hyde Parkban és Trafalgar Square-en szónokoltak, mint rendesen. Fölvonulások is voltak az utcákon, énekelték a „Vörös zászló"-t, de a tüntetők többé-kevésbé céltalanul bolyongtak mindenfelé. Azok az újságok, amelyek az általános sztrájkról és a rémuralom kezdetéről írtak, kénytelenek voltak szerényen hallgatni. A merészebbek és ravaszabbak igyekeztek bebizonyítani, hogy az ó tanácsaiknak tulajdon írna tő, ha sikerült békét kötni..,
A vasárnapi lapok röviden jelentették a neves királyi tanácsos, Sir James Peel Edgerton hirtelen halálának hírét. A hétfői lapok dicsérő cikkekben emlékeztek meg a halott fényes pályájáról. A nagy nyilvánosság sohase tudta meg, hogy voltaképpen hogyan halt meg Sir James.
Tommy helyesen Ítélte meg a helyzetet. Valóban „egy" emberen fordult meg minden. Vezetője nélkül szétzüllött az egész banda. Kamenin sietve visszament Oroszországba; vasárnap korán reggel elhagyta Angliát. A banda többi tagja rémülten menekült Astley Priorsból. A nagy sietségben különböző áruló okmányokat hagytak hátra, amelyek aztán végleg kompromittálták őket. Az összeesküvés bizonyítékai most a kormány kezében voltak, azzal a kis barna naplóval együtt, amit a halott Sir James zsebében találtak. Ebben részletesen benne volt az egész haditerv. A kormány a huszonharmadik órában tanácskozásra hívta Össze a munkáspárt vezetőit, akik kénytelenek voltak beismerni, hogy eszközei voltak csupán a földalatti összeesküvőknek. Ezen való szégyenükben, mikor a kormány bizonyos engedményeket tett, ezeket lelkesen elfogadták és megkötötték a békét. Nem lesz háború.
A kormány azonban tudta milyen kis híja volt, hogy nem sújtott le rájuk a végzet. És Mr. Carter nem tudta elfelejteni, amit az előző nap estéjén a sohói házban látott.
Amikor belépett a piszkos kis szobába, ott találta holtan a nagy embert, aki egész életében jó barátja volt. Holtan feküdt a földön Sir James, miután Önmaga árulta el a titkot Mr. Carter a halott zsebkönyvéből vette ki a szerencsétlen szerződéstervezetet és ott rögtön, a többiek jelenlétében, elégette... Anglia meg volt mentve!
És most, 30-án este, a Savoy egyik különtermében Mr. Július P. Hershcimmer fogadja a vendégeit...
Mr. Carter érkezett meg elsőnek. Mérges nézésű kis öregember jött vele. Tommy fülig elpirult, amint meglátta. Az öregúr előrejött.
– Ha! – szólt és vérben úszó szemekkel mérte végig a fiút – Hát te vagy az én öcsém, mi? Nem vagy ugyan hódító jelenség, de azt hallottam, hogy jó munkát végeztél. Az anyád, úgy látszik, mégis csak jól nevelt. Hát felejtsük el a múltat, jó? Te vagy az örökösöm, érted? És a jövőben apanázst kapsz... na, és Chalmers Parkban lesz a lakásod.
– Köszönöm, bátyám... borzasztóan hálás vagyok.
– Na és hol van az a fiatal lány, akiről annyit hallottam?
Tommy bemutatta Tuppence-t.
– Ha! – szólt az öregúr, végignézve rajta. – Manapság nem olyanok a lányok, mint amilyenek az én időmben voltak.
– De igenis olyanok – nyelvelt Tuppence. – A ruhájuk talán más, de ők maguk éppen olyanok.
– Hát lehet, hogy igaza van. Kacérok voltak akkor is... kacérok most is!
– Ez az! – lelkesedett Tuppence – magam is rettenetesen kacér vagyok.
– Elhiszem- szólt az öregúr nevetve. Széles jókedvében meghúzta Tuppence fülét A legtöbb fiatalasszony rettenetesen félt tőle, és vén medvének nevezte az öregurat. Tuppence szemtelensége tehát nagyon tetszett az öreg nőgyűlölőnek.
Aztán megérkezett a szerény nagytiszteletű űr, megilletődve nézte az előkelő társaságot, örült, hogy a lányáról nyilván azt tartják, hogy kitüntette magát, de azért időnként egy-egy aggódó tekintetet vetett feléje. Tuppence azonban nagyszerűen viselkedett. Nem rakta keresztbe a lábát, nagyon ügyelt arra, amit mond és hősiesen visszautasította a legjobb cigarettákat is.
A következő vendég dr. Hall volt, és utána mindjárt megérkezett az amerikai nagykövet.
– Talán leülhetnénk? – szólalt meg Július, mikor már
összes vendégét bemutatta egymásnak. – Tuppence, kérem, ide...
De Tuppence a fejét rázta.
– Nem... az Jane helye! Ha az ember arra gondol, hogy annyi éven keresztül mily hősiesen kitartott, akkor igazán megérdemli, hogy 6 legyen a mai este királynője.
Július hálás tekintettel köszönte meg Tuppence-nek ezt a kijelentését, mire Jane szerényen elfoglalta a neki szánt helyet. Jane mindig gyönyörű volt, de most, hogy szépsége a kellő keretek közé került, hasonlíthatatlanul szebb volt. Tuppence jól működött. A legjobb divatszalonok egyike szállította a ruhát, aminek „Tüzes liliom" volt a neve. Az aranynak, a vörösnek és a barnának legkülönbözőbb árnyalataiból volt összeállítva, és mindebből gyönyörű vonalban emelkedett ki a lány hófehér nyaka és szépséges arca fölött, mint ragyogó korona, bronzvörös haja. Bámulattal csüngött rajta minden szem – de leginkább Júliusé.
Hamarosan megindult a beszélgetés és egyhangúlag felszólították Tommyt, hogy részletesen magyarázza el az esetet.
– Fene zárkózott volt egész idő alatt – vádolta Tommyt Július. – Nekem azt mondta, hogy elment Argentínába, aminek, persze, bizonyosan meg volt a maga oka. Mikor eszembe jut, hogy maguk ketten Tuppence-szel azt hitték, hogy én vagyok Mr. Brown, majd meghalok a nevetéstől!
– Ezt a csalafintaságot eredetileg nem ők találták ki – szólt Mr. Carter komolyan. – Nekik csak beadták, de hallatlan ravaszsággal és szakértelemmel. Mr. Brown annak a New York-i napilapnak a rövid híréből merítette először a gondolatot és aztán lassan-lassan hozzálátott, hogy behálózza magát. Kis híján majdnem sikerült is neki.
– Nekem sohase tetszett ez az ember – mondta Július.
– Az első perctől kezdve megéreztem, hogy valami nincs rendben nála, és mindig sejtettem, hogy ő hallgattatta el véglegesen Mrs. Vandemeyert. De csak akkor jöttem rá, hogy tulajdonképpen ő az egész bandának a feje, amikor mindjárt a mi vasárnapi látogatásunk után... emlékszik rá, miss Tuppence... rögtön megjött a parancs, hogy Tommyt végezzék ki.
– Én nem is sejtettem soha – panaszkodott Tuppence.
– Mindig azt hittem, hogy sokkal okosabb vagyok, mint Tommy, de most kétségtelenül ő vitte el a pálmát!
Július helyeselt.
– Ezúttal Tommyé a dicsőség! És ahelyett, hogy úgy hallgat, mint a csuka, jobb lenne, ha pirulás nélkül elmondaná nekünk az egészet.
– Halljuk! Halljuk!
– Nincs mit elmondani – szerénykedett Tommy. Roppant kényelmetlenül érezte magát. – Rém buta voltam... mindaddig, míg meg nem találtam Július fiókjában Anette fényképét és megértettem, hogy tulajdonképpen ő a keresett Jane Finn. Erről aztán eszembe jutott, hogy micsoda kitartással kiabálta a Marguerite nevet és akkor gondoltam a képekre... a „Faust és Marguerite képre a sohói házban és... ennyi az egész! Aztán, persze, átgondoltam mindent, eleitől végig, hogy megtudjam: mikor is csináltam a legnagyobb szamárságot?
– Folytassa – unszolta Mr. Carter, látva, hogy Tommy ismét csak a hallgatásba menekül.
– Amikor Július elbeszélte nekem Mrs. Vandemeyer halálát – kezdte hát Tommy – sokat gondolkoztam azon, hogy hogyan is történhetett ez?... Vagy július volt a gyilkos, vagy Sir James. Ezzel hamar tisztába jöttem. Csak azt nem tudtam, hogy melyik. Mikor megtaláltam azt a fényképet Július fiókjában, noha ő azt mondta, hogy Brown felügyelő elcsalta tőle. Júliusra kezdtem gyanakodni. De aztán eszembe jutott, hogy Sir James volt az, aki a hamis Jane Finnt megtalálta. Végül is, nem tudtam eldönteni a kérdést és elhatároztam, hogy az egyiket is, a másikat is szemmel tartom. Arra gondolva, hogy ha Július lenne Mr. Brown, pár sort írtam neki, hogy Argentínába megyek. Az íróasztalán hagytam Sir James levelét, amiben felajánlotta nekem ezt az állást Argentínában, hogy Július lássa, hogy valóban szó volt erről. Azután írtam Mr. Carternek és telefonáltam Sir Jamesnek. Gondoltam, akárhogyan áll is a dolog, legjobb lesz, ha mindent meg mondok neki, kivéve azt, amit az iratok rejtekhelyéről sejtettem. Csaknem sikerült lefegyvereznie minden gyanúmat, amikor segítségemre volt abban, hogy Tuppence-nek és Jane-nek a nyomára akadjak, de azért mégis egyformán figyeltem mind a kettőjüket. Mikor aztán
megkaptam azt a hamisított cédulát, amit Tuppence nevében írtak: akkor már mindent tudtam!
– De hát hogyan? – csodálkozott Mr. Carter. Tommy kihúzta zsebéből a kérdéses cédulát és meg
mutatta a többieknek.
– Valóban olyan, mint Tuppence kezeírása – magyarázta –, de az aláírásból megtudtam, hogy mégis hamisítás, mert Tuppence sohase írja Twopence-nek a nevét. Aki azonban nem látta írásban, könnyen gondolhatja, hogy így kell írni. Mármost miután Július látta Tuppence aláírását... nekem is megmutatott egy ilyen cédulát... nyilvánvaló volt, hogy a hamisítást nem Július követte el, mert ő Twopence helyett Tuppence-t írt volna a cédulára... A levelet tehát csakis Sir James hamisíthatta, mert ő sohase látta Tuppence aláírását... Ezután már egyszerű volt az egész dolog. Albertet lóhalálában elküldtem Mr. Carterhez. Színleltem, hogy elutazom, de aztán visszamentem. Es amikor Július megjelent az autójával, gondoltam, hogy ez nem fog tetszeni Mr. Brownak, és ebből még baj lesz. Mert, ha nem fogjuk meg sir Jamest in flagranti, tudtam, hogy Mr. Carter sohase fogja elhinni nekem, csak úgy a szavamra, hogy Sir James az igazi Brown.
– Nem is hittem – vallotta be Mr. Carter bűnbánóan.
– Ezért küldtem el a lányokat Sir Jameshez. Szentül hittem, hogy előbb-utóbb befutnak a sohói házba. Azért fenyegettem meg Júliust a revolverrel, hogy Tuppence majd elmondhassa ezt sír Jamesnek, és hogy Sir James ne aggódjék miattunk. Amint a lányok eltűntek, azt mondtam Júliusnak, hogy hajtson, amilyen gyorsan csak lehet, Londonba és útközben elmondtam neki mindent, idejében megérkeztünk a sohói házhoz és a ház előtt találkoztunk Mr. Carterrel. Megbeszéltük vele a dolgokat, aztán bementünk és elbújtunk a függöny mögé a falmélyedésbe. A rendőröknek megmondtuk, hogy ha kérdik, mondják azt, hogy nincs a házban senki. Ennyi az egész.
És Tommy hirtelen elhallgatott. Egy pillanatra teljes csend volt
– Hanem tudják – szólalt meg egyszerre Július –, mind nagyon tévednek abban a fénykép dologban. Valóban elvették tőlem Jane fényképét, de aztán én ismét megtaláltam.
– Hol? – kérdezte Tuppence.
– Mrs. Vandemeyer hálószobájában, a kis fali páncélszekrényben.
– Tudtam, hogy valamit talált ott – mondta Tuppence szemrehányóan. – És hogy őszinte legyek, ezért kezdtem magára gyanakodni. Miért nem mondta meg?
– Mert kicsit magam is gyanakodtam – felelte július. – Egyszer már elszedték tőlem azt a képet és elhatároztam, hogy addig nem mondom meg, hogy nálam van, amíg valamelyik fényképésszel legalább féltucat másolatot nem csinálttam róla.
– Úgy látszik, mindnyájan elhallgattunk valamit – mondta Tuppence elgondolkozva. – Ha az ember titkosrendőrnek megy, úgy látszik, idővel mind ilyen lesz!
Sokáig senki se szólt semmit. Aztán fölállt Mr. Carter.
– Felköszöntöm az Ifjú Kalandorokat és fényesen sikerült vállalkozásukra ürítem poharam!
Koccintva, éljenezve itta ki a poharát mindenki.
– És még valamit szeretnék mondani – folytattaMr.Carter. Ránézett az amerikai nagykövetre. – Tudom, hogy most nagyméltóságod nevében is beszélek, mikor miss Finn egészségére akarok inni... Éljen Amerika legbátrabb lánya!
Két hatalmas ország köszönettel és hálával tartozik neki!...

Huszonnyolcadik fejezet – ÉS AZTÁN...

– Igazán jó volt az a felköszöntő, Jane – mondta Mr. Hersheimmer, mikor unokatestvérével együtt a Rolls-Royce-ba ült, hogy hazahajtsanak a Ritzbe. – Az, ami az Ifjú Kalandoroknak szólt?
– Nem... az, ami neked szólt. Nincs meg egy lány a világon, aki oly nagyszerűen végig tudta volna csinálni ezt a dolgot, mint te! Igazán nagyszerűen megálltad a helyedet!
Jane a fejét rázta.
– Semmi nagyszerűséget nem érzek. A szívem mélyén csak fáradt vagyok és elhagyottnak érzem magam... és vágyom vissza a hazámba!
– Erre vonatkozólag akartam valamit mondani – bólintott Július. – Hallottam, mikor az amerikai nagykövet azt mondta neked, hogy a felesége reméli, hogy most mindjárt átköltözöl a nagykövetségre. Nem rossz terv, de nekem valami más tervem lenne... Azt szeretném, Jane-em, hogy hozzám jöjj feleségül! Ne ijedj meg és ne adj rögtön kosarat. Természetesen lehetetlen, hogy már most szeress. De én azóta szeretlek, hogy először megláttam a fényképedet... és most, hogy valóban megláttalak életben is, most... őrülten szerelmes lettem beléd! Ha hozzám jössz, nem foglak zaklatni... úgy lesz minden, ahogy te akarod. Az is lehet, hogy sohase fogsz megszeretni és abban az esetben visszaadom majd a szabadságodat. De azt szeretném, hogy jogom legyen rólad gondoskodni és vigyázni rád.
– Erre vágyom én is – szólt halkan a lány –, valakire, aki jó hozzám. Oh, nem képzeled, hogy milyen elhagyott voltam... és vagyok most is!
– Nagyon is elképzelem. Hát akkor rendben vagyunk, és holnap reggel elmegyek az érsekhez, hogy adja meg a külön engedélyt
– Óh, Július!...
– Nem akarlak siettetni, Jane, de nincs semmi értelme a halogatásnak. Ne ijedj meg... ismétlem: nem számítok arra, hogy mindjárt szeress.
De a lány kis keze Július markába csúszott.
– Már most is szeretlek, Július – suttogta Jane Finn. – Mindjárt akkor megszerettelek az autóban, amikor arcodat súrolta a golyó...
Öt perc múlva Jane csendesen megkérdezte:
– Nem ismerem nagyon jól Londont, Július, de igazán olyan messze van a Savoy a Ritztől?
– Attól függ, hogy merrefelé megy az ember – felelte Július pirulás nélkül. – Mi most a Regent’s Park felé megyünk!
– Óh, Július! Mit fog gondolni a sofőr?
– Amellett a fizetés mellett, amit tőlem kap, nem gondol semmit, nyugodt lehetsz. Hiszen az egész vacsorát csak azért rendeztem a Savoyban, hogy aztán hazahozhassalak, Jane. Azt hittem, hogy már sohase fogok négyszemközt beszélni veled. Ketten Tuppence-S2el mindig úgy csináltatok, mintha ti lennétek a sziámi ikrek... folyton együtt ültetek! Ha ez még huszonnégy óráig tart, a bolondok házába kerültünk volna mi ketten, Beresford, meg én!
– Óh! Hat ő is?...
– Persze, hogy az. Fülig.
– Sejtettem – szólt Jane elgondolkozva.
– Miből?
– Mindabból, amit Tuppence... nem mondott!
– Ez az, ahol én lemaradok! – kesergett Mr. Hersheimmer.
De Jane csak nevetett.
Időközben az Ifjú Kalandorok nagyon egyenesen, mereven és határozottan kényelmetlenül ültek a taxijukban, amely, sajátságos módon, szintén a Regent’s Parkon át igyekezett vissza a Ritzbe.
Borzasztó feszélyezettek voltak mind a ketten. Nem egészen tudták, hogy. tulajdonképpen mi történt, de egyszerre nyilván megváltozott minden. Szólni sem tudtak, mozdulatlanul ültek. És a régi jópajtáskodás egyszerre csak nem volt sehol.
Tuppence hiába gondolkozott, nem jutott eszébe semmi, hogy mit mondhatna.
Tommy is ugyanúgy volt.
Nagyon egyenesen ültek, és nem néztek egymásra.
Végre Tuppence erőt vett magán.
– Egészen jó volt, ugye?
– Igen.
Ismét csönd lett.
– Szeretem Júliust – próbálkozott ismét Tuppence. Erre Tommy hirtelen megelevenedett.
– Nem fog hozzámenni, érti? – mondta szigorú, parancsoló hangján. – Megtiltom!
– Óh! – szólt Tuppence szelíden.
– A legszigorúbban, tudja?
– Július nem akar elvenni engem... amikor megkért, tulajdonképpen csak jólelkűségből tette.
– Az nem nagyon valószínű. – csúfolódott Tommy.
– Pedig igaz. Fülig szerelmes Jane-be. Éppen most kéri meg a kezét.
– Jane éppen jó is lesz neki – helyeselt Tommy leereszkedjen.
– Nem tartja, hogy Jane a leggyönyörűbb lány, akit valaha látott?
– Óh, igen.
– De, persze, magának fontosabb az örökség – szólt Tuppence nyugodtan.
– Én... óh, a macska vigye el, Tuppence, hiszen úgyis tudja!
– A maga nagybátyja nagyon tetszik nekem, Tommy. – kezdte Tuppence, gyorsan megváltoztatva a témát. 
– Igaz, mit fog maga most csinálni? Elfogadja Mr. Carter ajánlatát és beáll az államhoz, vagy inkább elmegy Amerikába, és elfoglalja azt a jól fizető állást, amit Július ajánlott fel a ranchán?
– Itt fogok maradni az öreg hazában, bár igazán nagyon kedves Hersheimmertől, hogy magával akar vinni. De azt hiszem, hogy maga is jobban szeret majd Londonban.
– Nem látom, hogy hol van az összefüggés köztem és...
– De én látom! – vágott közbe Tommy határozottan. Tuppence a szeme sarkából ránézett.
– És aztán még a pénz is meglesz- szólt elgondolkozva.
– Micsoda pénz?
– Mind a ketten kapunk egy-egy csekket. Mr. Carter már megmondta nekem.
– Mondja, megkérdezte azt is, hogy mennyi lesz? – kérdezte Tommy csúfondárosan.
– Hogyne! – vágott vissza Tuppence diadalmasan. – De nem mondom meg!
– Tuppence, maga túltesz mindenen!
– Nagy hecc volt az egész, ugye, Tommy? Remélem, hogy még nagyon sok kalandunk lesz!
– Maga telhetetlen, Tuppence. Én egyelőre megelégeltem a kalandokat..
– Hát a boltokat járni, majdnem olyan jó – vélte Tuppence eltűnődve. – Régi bútorokat venni, meg élénk színű szőnyegeket és futurista selyemfüggönyöket, meg politúrozott ebédlőasztalt és széles díványt, rengeteg párnával...
– Megálljon! – szólt közbe Tommy. – Minek ez a sok minden?
– Berendezni a házat. – talán. De inkább azt hiszem, hogy egyelőre csak a lakást.
– Kinek a lakását?
– Azt hiszi, hogy nem merem megmondani? De igenis megmondom! Hát a miénket, na!
– Angyal! – kiáltott föl Tommy, két karjába zárva a lányt – Azt akartam, hogy maga mondja ki először. Ennyivel csak tartozom az egészségemnek, miután maga oly irgalmatlanul elhallgattatott, valahányszor megpróbáltam érzelmekről beszélni.
Tuppence Tommy arcához emelte a száját... A taxi továbbhaladt a Regent’s Park északi részén.
– Még most se kért meg – figyelmeztette Tommyt a lány. – Legalább is nem úgy, ahogy a nagyanyáinkat megkérték. De Július vacak megkérése után hajlandó vagyok elengedni magának az ünnepélyes formaságokat
– Minek is kell az a sok ceremónia? – ingerkedett Tommy. – Most már úgysincs más választása és énhozzám kell jönnie feleségül, hát ne is képzelődjék!
– Milyen mulatságos lesz – nevetett Tuppence. – Annyi mindent mondtak már a házasságról; hogy rév, hogy menedék, hogy mennyei boldogság, hogy rabszolgaság és mit tudom én, még mi mindent! De tudja, mit gondolok én, hogy milyen a házasság?
– Mit?
– Hogy olyan, mint a jó kaland!
– És ráadásul, fene jó kaland hagyta rá Tommy, boldogan megölelve a lányt.